Vaše tváře zla

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Martin Puskely

Vaše tváře zla – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Martin Puskely

Vaše tváře zla

Copyright © Martin Puskely, 2018

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2018

ISBN tištěné verze 978-80-7473-700-8

ISBN e-knihy 978-80-7473-724-4 (1. zveřejnění, 2018)

Avšak když dav uviděl vrahy, v doprovodu příslušníků silniční policie v modrých uniformách, ztichl jakoby v úžasu, že mají lidskou podobu.

Truman Capote, Chladnokrevně

Zápasil jsem se svým svědomím a porazil jsem toho hajzla ve dvou kolech ze tří.

Richard Powers, Stopy paměti

Sókr. Nuže podívejme se, Hermogene, zdali se to podle tvého názoru tak má i s věcmi samými, že každá z nich má jsoucnost závislou na jednotlivých osobách, jak řekl Prótagoras, že ‚všech věcí měrou‘ jest člověk – že tedy jakými se mně věci jeví, takové mně i jsou, a jakými si jeví tobě, takové jsou tobě – či se ti zdá, že mají samy o sobě jakousi stálost své jsoucnosti?

Herm. Mně se už kdysi stalo, Sókrate, že jsem byl ve svých pochybnostech zanesen i sem k myšlence Prótagorově; avšak nezdá se mi zrovna, že by tomu bylo tak.

Sókr. Jakže? Ty ses dal již zanést až k mínění, že vůbec žádný člověk není špatný?

Platón, Kratylos

Prolog

pátek 23. ledna 1998, 18:45

Přijel a zase odjel, netrvalo to ani deset minut. Tma se setkávala s tmou na každém místě obzoru a on musel oběma tmám přivykat, než je od sebe oddělil a rozeznal mezi nimi hladší, olejově lesklou temnotu vodní hladiny. A potom u břehu těch patnáct kilo oceli – než se vrátil k autu, chvíli na ně hleděl. Ticho svádělo k tomu, zapálit si cigaretu, ale nebyl idiot – cigareta znamenala nedopalek a nedopalek zase sliny, a sliny DNA. V nějaké nepředvídatelné kombinaci okolností by ji mohl někdo – nějaká laboratorní krysa (na okamžik si ji živě představil, jak chvátá v bílém plášti okolo mikroskopů a Petriho misek) – extrahovat a přiřadit k jiným nápovědám jeho identity.

O tři čtvrtě hodiny později se opíral o kapotu své toyoty a kouřil do civilizované tmy u garáží na okraji města, kde světlům obydlených čtvrtí sekundovala vymlácená skla lamp. Tíha po tom závaží už z jeho svalů zmizela, ale stín chladné oceli v mysli mu stále připomínal, k jakému účelu ta námaha slouží. Odhodil jen zpola dokouřenou cigaretu a zapálil si druhou, nervózní a znepokojený, ochotný uvěřit, že věci jsou jiné, než by měly být, dost riskantní na to, aby mu dovolovaly prostý pocit pohodlí. Nebál se, že by se něco mohlo zvrtnout, život není film, kde do sebe věci zapadají zvláštním, uměle sestaveným způsobem, který na konci odkryje všechna tajemství, ale přesto byl nevýslovně rád, že to není on, kdo se bude muset těmi patnácti kily zabývat.

1

pátek 23. ledna 1998, 13:40

Bylo to, jako když se ptáci s hlasitým křikem rozletí na všechny strany. Nico Hückenheim si cestou po chodbě znovu a znovu přehrával scénu, v níž Süftel potřetí zachrochtal jako prase a třída za jeho zády se rozesmála. Smích otřásal třídou a on škrábl zrakem o nedokončenou větu na tabuli (Demokracie nám dává více práv…) a ruka mu pomalu klesala. Vztek ho řízl jako nůž. Mrštil křídou o zem a prudce se otočil k vyjeveným tvářím, z nichž některé už začínaly tuhnout strachem. A potom jeho vztek nevydrželo ukazovátko, které zlomil o hranu stolu a které se s děsivým prásknutím stalo hranou jeho myšlení. Vůbec si v ten okamžik nevybavoval, jak se mu ocitlo v ruce, ale když už ho v ní jednou měl, vložil do toho úderu takovou sílu, aby i ten nejzabedněnější pitomec ve třídě pochopil, že právě překročili mez JEHO trpělivosti. V té chvíli ho ještě neopustila základní opatrnost, nic nevysadilo osu jeho chování ze souřadnic toho, co se očekává od učitele základní školy, člověka, který si má podle všeobecného přesvědčení raději nechat srát na hlavu, než aby parchantovi před sebou prostě jednu vrazil. Než se vydal k lavici, kde seděl ten výlupek, dokonce odložil ostré torzo, protože vytvářelo nebezpečně reálný předpoklad zkratového jednání, alespoň dokud jím protékala láva hněvu.

Od prvního okamžiku, kdy vstoupil do 8. B a posadil se za katedru, v něm kypěly emoce. Cítil je v sobě, když přicházel do školy, vnímal je, když procházel chodbami a v duchu si rekapituloval uplynulé hodiny; hromadily se v něm jako náplavové dříví u podemletých břehů. Rozhodně mu nestálo za to, aby pod vlivem emocí uklouzl na nějaké slovní léčce, kterou mu nastraží všetečný pubescent. Ale ani podvědomé instinkty, které zaznamenaly tlak za jeho čelem a rozsvítily varovná světla, nemohly zastavit reakce naprogramované stovkami podobných situací a základní potřebu obhájit svou autoritu. Nepodlehněte pokušení boxera v ringu, radily pedagogické příručky a měly pravdu. Dospělý obvykle podcení svou sílu a k čemu to vede? K ošklivě namodralému fleku nebo dlouhému škrábanci, které dítě s ostentativně ublíženým výrazem a hlasem předvádí všem okolo. Proto přistupte k žákovi, pokračovaly příručky, a eliminujte jeho odpor přímým pohledem. Tak tohle už většinou nefungovalo. Neodstranilo to ani napětí ve vlastních pohybech, natož zlomyslné odhodlání provokovat až do extrému, který přitahoval některé typy jako horolezce štít Matterhornu. V žádném případě nesmíte dítě uhodit! varovaly knihy a zesilovaly toto pravidlo na dogma tučným písmem nebo kurzívou, grafickými prostředky, které artikulovaly realitu silnější než jakoukoli situaci, pravdu skript a učebnic, kánon ideálu. Ztráta sebeovládání rovná se ztráta profesionality. Ztratíte profesionalitu a jste vyřízení. Budou vás vláčet bahnem kárných komisí – pokud vás nedají rovnou k soudu –, a každou verbální facku, kterou obdržíte, si zasloužíte nadvakrát. Jakmile vás uznají vinnými, žádná škola vás už nikdy nepřijme. Je s vámi amen. Řekněte si to třikrát: amen.

Každý krok, který udělal (amen), se mu nyní vracel prchavými ozvěnami umocněnými prázdnou chodbou a splýval s kroky, kterými rychle scházel po schodech. Ve svých reminiscencích se blížil k tomu spratkovi a sledoval uvadající škleb, který nahrazovala sílící nejistota, protože Hückenheim, jak se všeobecně vědělo, byl nervák a navíc tělocvikář, a když člověk neodhadl jeho náladu, mohlo to skončit pádnou fackou nebo něčím ještě horším. Znovu viděl, jak se vyzývavost v těch hladkých tvářích hroutí sama do sebe a panenky se stěhují směrem od něj a obracejí se kamsi do třídy. Zastavil se vedle Süftelovy lavice a nastavil vnitřní termostat na absolutní nulu: oči, které mrazí, křivka úst vlomená do nejpřísnějšího výrazu. Zároveň se natočil tak, aby ho donutil zvednout zrak a uvědomit si, kdo má převahu danou výškou, věkem i fyzickou silou: chceš se se mnou měřit, chlapče?

Přesně ve chvíli, kdy se Süftel defenzivně odvracel stranou, aby se vyhnul přímé konfrontaci, praštil pravou dlaní do lavice, až se otevřené pouzdro otřáslo a pero, které leželo vedle, se skutálelo na zem. Kdyby to skončilo takto, byla by to přijatelná výhra, která by mu zajistila pár minut klidu a možná i pocit satisfakce, s nímž by mohl dotáhnout hodinu až do upachtěného konce. Kdyby se dokázal zarazit v okamžiku, kdy měl tu malou krysu na lopatkách, vyvanula by ta banální epizoda za chvíli všem z hlavy a on by teď nemnul studený klíč mezi zkřehlými prsty v obavě, že ho někdo spatří a bude chtít prohodit kámen všetečného zájmu už jednou rozbitým sklem. Kdyby zkrotil sám sebe, neměl by teď vnitřnosti vysekané z ledu, obloha by místo tmavnoucích mračen zlátla předzvěstí víkendu a on by se s rozvahou navazující na přirozené pohyby, jimiž by sáhl po křídě a postavil se zpátky k tabuli, vracel k svému kabinetu, aby se sbalil a odešel. A nechybělo mnoho, aby to dopadlo právě takto. Někde uvnitř po tom úderu už cítil, jak se suť vyvržená na všechny strany kráteru uklidňuje a v něm samotném se rozeznívá úleva. Ale pak Süftel vyprskl smíchem a ještě, než ta vlhká prskavka nervozity zhasla, chytila se celá třída. V té krátké vteřině, kdy všichni pobaveně zaburáceli, mezi zaváháním daným faktem, že se obávaný učitel zlobí, a nepostřehnutelným okamžikem, v němž se podemleté břehy propadly dolů, prohrál s konečnou platností boj sám se sebou.

Teď, když rázoval po školní chodbě, zhluboka dýchal. Ale ve třídě mu hrudí sprintoval rozzuřený běžec. Zdánlivě úhledné parcely rad, zkušeností a praktických kliček byly zneplatněny a jeho na pár vteřin ovládl duševní chaos, který se posléze rozdělil na zbytečné vjemy vytříděné stranou a naléhavý obraz dětí v lavicích s náhle strnulými zády a ostražitými výrazy, z nichž hleděla zaražená předtucha. A nyní ten výjev nechtěl vyblednout. Odmítal uvolnit drobné háčky z jeho mysli, nechat ho na pokoji. Nevolal teď na něj někdo? Cizí hlas se za ním nesl, zbavený jakékoli srozumitelnosti, školník nebo někdo jiný, ale on jen zahnul za roh a rychle se pustil po dalších schodech dolů. V chůzi několikrát přetočil klíč mezi bříšky palce a ukazováčku, centimetr vedle stehna, a bojoval s nutkáním ohlédnout se přes rameno, aby se přesvědčil, že ho nikdo nepronásleduje. Do zaprášeného vzduchu ochlazeného suterénem se vmísil lyzol, jenž mu napověděl, že uklízečka se už pustila do práce a nejspíš bude někde blízko. Vykašli se na to. Neměl mu vrazit, ale už se to stalo a nedá se to vrátit. Jediná facka, ale pak něco uvnitř zjistilo, že se napřahuje podruhé, a než se pohyblivé písky jeho pocitů konečně ustálily, pravice znovu dosedla na oblinu posetou pihami, až to mlasklo a hnědé panenky se otřásly v bělmech. A pak mu střelil ještě třetí a čtvrtou, každou silnější než tu předchozí, dokud se třídou konečně nezačalo šířit ticho, jaké chtěl už na začátku. Jenže tentokrát to bylo ohromené ticho šoku, podbarvené slastnou senzací, která lízla o drsný povrch náhlé ostražitosti. Ticho pichlavé jako ostnatý drát, mlčení, v němž každé slovo, které pronesl, vyznívalo jako úhybný manévr, průhledná snaha odvést pozornost k bezvýznamné látce, zasypat problém štěrkem nic neříkajících definic. A co hůř, vydrželo až do zvonění, což bylo stejně dobré jako neblahé, protože v navzájem se přelévajících vrstvách kradmých pohledů, rychle klopených očí a nápadné opatrnosti při sklízení pravítek a per, která by jindy třískala a škrábala o dřevo, vycítil pozornost zaměstnanou plány, jak nejlépe zahrát míč, který jim tak neprozřetelně nabídl.

Většina z nich se bude držet stranou a některým to bylo jedno už ve chvíli, kdy se to stalo, ale dva nebo tři se hned po zvonění rozběhnou za Köstlichem a se špatně skrývanou dychtivostí mu vyzvoní, k čemu došlo. A nepochyboval, že všechno podají v náležitě upravené podobě, vyčištěné tak, aby černobílá verze nepřipouštěla žádné otazníky: Süftel se jen zasmál a pan učitel ho za to hned zmlátil, Süftel se skoro ani nepohnul, ale… Süftel udělal jeden tichý zvuk a pan učitel Hückenheim mu jednu vrazil. Uvěří každé větě, kterou vyřknou, přemožení podvědomými posuny, jež ve svém mládí ještě nebyli schopni rozeznat, ale přesto se jim s chutí poddávali, malí hadi, ale už tak zákeřní a jedovatí.

Ne, neobával se nejhoršího, navzdory tomu, že toto jednání mělo právní horizont a nic nezaručovalo, že i tentokrát zůstane v nedohlednu. Süftel byl čtrnáctiletý zmetek, kterého nezvládali ani vlastní rodiče, a kdyby došlo k přestupkovému řízení, poukáže na pěkných pár věcí, které by Süftelovi vystavily křížové palbě. Problém schopný zrušit nepsané dohody, vypěstovat z drobného přehmatu kauzu, která rozdělí celou školu, se jmenoval Köstlich: Süftelův třídní učitel, zelenáč, na jehož diplomu ještě pořádně nezaschl inkoust, ale už cítil dostatečně pevný v kramflecích, aby se prosazoval na úkor zkušenějších.

Köstlich byl katalyzátor, kterým mohly věci vykrystalizovat nejhorším možným způsobem, a on se nemohl spoléhat, že až dojde na lámání chleba, tichá většina se postaví na jeho stranu. Existovala určitá tolerance, která ospravedlňovala verbální výbuchy a sem tam nějaký pohlavek – každý věděl, že kantorské povolání drhne o samotnou hranu snesitelnosti –, jenže genealogie jeho sporu s Köstlichem zahrnovala incidenty, které se táhly tak hluboko do jeho vlastní minulosti, že vytvářely pověst, která ho teď srážela zezadu. Loni, po konfliktu tak ošklivém, že ho nedokázal vyhnat z hlavy žádným alkoholem, rodiče sepisovali petici, aby odešel, ať už dobrovolně nebo po zlém, a nasbírali sto padesát podpisů, jež ho navzdory přezíravé masce, kterou nasadil, doslova přimrazily k zemi. Ředitel tenkrát zvedl hněvem nabité oči a on před nimi najednou neměl kam uhnout. Příručky ho odsoudily, veřejnost nad ním zlomila hůl a kolegové se odvrátili stranou. A teď? Jedna nevinná, zasloužená facka? Ne, když ji vlepil známý tyran, který nemá rád děti, v hodinách řve a je jako vybitá baterie, v níž zůstaly jen samé jedy.

Ředitel za ním dnes poslal sekretářku až do jídelny: mohl by se pan učitel po obědě zastavit na deset minut v ředitelně? Skryl svou nevoli do překvapeného výrazu a přikývl, jako by se nic nedělo. Zarazil tázavé pohledy u stolu pokrčením ramen a dál se věnoval jídlu. Süftelovi si nejspíš budou stěžovat, aby vytěžili kapitál z toho, co sami každý den dělají svému potomkovi, ale on měl dost zkušeností na to, aby se neběžel sám nabodnout na nůž. Také existovala jistá pravděpodobnost, že nepodniknou vůbec nic, protože kluk se jim bude raději klidit z očí, aby neschytal pár facek dřív, než se stačí pořádně nadechnout. Je pátek a tahle děcka na začátku puberty už mají s volným časem jiné plány než šplhat mámě do klína.

Možná to byl jen opožděný dozvuk drobné události, která by posloužila jako polehčující okolnost, kdyby o ní ovšem někdo věděl. Včera totiž, on, Nico Hückenheim, téměř zemřel. Stačilo jen málo, aby se všechny názory na Nica Hückenheima propadly do minulého času a změkly, nebo spíše ztvrdly lítostivou definitivou, jež by rychle zetlela do několika shrnujících frází, jež lze dát k dobru v rozjímavé chvilce nad pivem. A možná by mu ani nevadilo, kdyby se teď mohl odtáhnout sám od sebe a říct si: nechte mě na pokoji, vždyť já jsem vlastně mrtvý.

Domů odcházel vyčerpaný, duševně zničený včerejší výukou. Šel pěšky, protože si potřeboval vyčistit hlavu. Nehezkou budovu základní školy skryly staré činžovní domy v barvě písku po dešti – jedna perspektiva ukrojená druhou, obě podle stejné šablony z předválečných let, jež vytvářela okoralý stereotyp. Z šedomodré oblohy se snášely lenivé vločky, nepříjemné, když se dotkly kůže, svědivé, jakmile přistály na bělmu. Jeho zrak přitáhly semafory a dvě středoškolačky, které kráčely před ním a zastavily se v periferním pásu.

Zamračená skla výloh na protější straně setřely řvoucí pruhy červeno-modré tramvaje, která se s příšerným rachotem přehnala okolo. Do tváře se mu opřel dravý proud skučícího vzduchu, kterým tramvaj odhazovala šum běžného provozu stranou. Na okamžik zahlédl překvapené tváře a hlavy natáčející se jeho směrem, než je průsečík jeho uslzeného mrknutí a vzdalující se soupravy vyměnil za nehybné pozadí obchodů a chodce pospíchající oběma směry. Ve vzduchu odeznívaly zvuky vytloukané hřídelemi na podvozcích, rychle slábly, sklouzávaly pod hladinu všeobecného hluku. Úlek se rozběhl po skle jeho chápání příliš spěšně, než aby se mu podařilo vstřebat plný rozsah hrozby, která se mezitím scvrkávala na pouhou epizodu. Ale vyděsilo ho, když si všiml, že na semaforu svítí rubínový panáček, nikoli smaragdový, který tam měl přitom být.

Jakási žena se psem na vodítku po něm šlehla nesouhlasným pohledem. Pak se konečně rozsvítila zelená figura a odblokovala mu nervovou soustavu. Vykročil do vozovky. Dívky zůstaly vzadu. Místo nich obsadila jeho panenky matná skvrna v přibližující se výloze: on sám zvětšující se tempem, kterým se vyhoupl na vyvýšenou úroveň chodníku a zahnul doleva. Mezi ním a silnicí vyrostly olysalé stromy táhnoucí se po celé délce ulice a výhled se srovnal do rovných linií useknutých v dálce. Znepokojení, v němž se ozvala opožděná starost o sebe sama, vycházelo především z biologické podstaty – kdyby ho ostré hrany reality těsně neminuly, přítomnost by ležela na vlhkém asfaltu o padesát, sto, dvě stě metrů dále, v agonii utišované nastupujícím bezvědomím, možná přímo milosrdenstvím okamžité smrti… A co? pomyslel si vzpurně, mrtvý nebo živý… Zvedl hlavu a zahleděl se na černé stříkance přes šedé nebe, hnané větrem nad nízkými střechami jako vodové barvy nakapané do studeného podkladu. Přesto pocítil lehkou úlevu. Na několik chvil zavalených těžkými nádechy a výdechy mu nevadil ani rozmoklý sníh pod nohama a okolní domy, které jedni označovali za kulturní památku a jiní za zralé na demolici. Jenže, šeptal nečekaně svůdný spodní hlas, mít ten neúprosný okamžik, který stejně jednou přijde, za sebou… bez strachu, bez tělesného a duševního chátrání…

Ale teď byla včerejší hrozba smrti pryč. Začínal víkend – šelestivý dotek toho slova mu náhle přejel po duši a uvolnil těkavé potěšení, které s osvobozující lehkostí stoupalo jeho myšlenkami, jako by je ozářily sluneční paprsky. Blýskavá ploška miniaturní euforie a v ní matná radost, že když si vyříkal s ředitelem ten dnešní úlet, nemusí se jím už dále zabývat. Dá si whisky, aby slepil střepy po Süftelovi a spláchl ho z každého kusu skla, kterým se mu ten harant zabodl do vědomí. Při té představě si vzpomněl na Popperův včerejší telefonát… Stačila letmá asociace, aby papír jiného, tajného zájmu začal hnědnout předčasným žárem. Ne, přikázal si, teď ne.

Chodník před školou se protáhl do lehkého esíčka a těsně okolo něho prokličkovali dva školáci: pletené kulichy s bambulemi, aktovky lítající ze strany na stranu, pohyb, který si vynucoval vlastní prostor a dožadoval se shovívavé tolerance. Pár metrů před ním jeden z nich vrhl kouli, trefil odhalený krk a s divokým zavýsknutím se přehnal okolo oběti; kluk povyskočil v běhu, otočil se, rozesmátou tváří blýskly bílé zuby a vztyčený prostředníček píchl dvakrát do vzduchu, ale to už druhý chlapec neviděl, protože s pravým kolenem na chodníku plácal vlastní kouli, aby se pomstil, a on, Nico Hückenheim, stárnoucí učitel, pocítil stesk po té živelné nerozvážnosti, po nevyčerpatelné svěžesti mládí, čiré radosti ze života, která mu v posledních letech tak palčivě chyběla.

O čtvrt hodiny později jeho hněv odplouval díky jednoduchým úkonům vedeným přátelským prostředím domova: zouval si boty a zrak mu klouzal po kresbě solných skvrn na hnědé kůži, které by jeho bývalou ženu přiměly sáhnout s významným povzdechem po hadru. I taková drobnost jako bláto na podrážkách kdysi dokázala rozmetat krev po celém bytě. Teď tu naštěstí nebyl nikdo, komu by to vadilo – žádná manželka, přítelkyně ani známost na jednu noc. Občas ho navštívila Silke, ale ta se už dávno smířila s tím, že nemá smysl zvedat obočí nad rozházenými věcmi na židlích a špinavým nádobím v dřezu. Horší to bylo s Gertou. Zdi si stále pamatovaly jejich poslední hádku; oblouk skvrn po guláši vychrstnutém z kastrolu, roztržené tapety. Jeho mladší dcera zdědila matčinu náladovou povahu, přesně ten tón náběhů k hysterii, který ho vytáčel doběla a končil fackami sázenými na její rudnoucí tvář. Když fackoval ji, trestal její matku. Byla to právě Tina, která ho pak před soudem nařkla, že se doma chová jako tyran, a zamlčela, že Gerta od čtrnácti kouří, že ve škole propadá (dcera pana učitele!) a že se začala tahat s partou předčasně promiskuitních šestnáctiletých děcek. Ať už mu Tina převtělená do jeho dcery předhazovala cokoli, v jedné minutě byla ponořená do koupele klidu, zatímco v té druhé sahala do rezerv nastřádaného hněvu, který živil blesky v jejích očích a rozpoutával orkán v zrůzněné mimice. Nevěděl, co mu na bývalé ženě vadilo víc, jestli ta neskutečná emocionální akcelerace nebo schopnost vyhnat ze zasypaných zákopů vojáky, o nichž si myslel, že jsou už dávno mrtví. V jistém smyslu neměl ani jedné co vyčítat – do zrcadlového bludiště věčných hádek se za nimi vydával víc než ochotně. Přesto bylo těžké poslouchat u soudu, jak za všechno může on: za rozvrat rodiny, za matčin zpackaný život, za její zpackaný život, za to, že jejich společný život skončil v troskách… Všechno způsobily jeho zálety, povaha a facky, které rozdával… (zálety… kdyby jen tušily). Aspoň že holky už tou dobou byly skoro dospělé. Silke sledovala rozpad jejich manželství z univerzitních kolejí, kde ji ty nejhorší situace dostihly jen v ozvěnách, a Gerta, ta…

Svlékl si bundu a pověsil ji do koupelny, aby z ní okapala voda. Diplomatka skončila u stěny, rukavice (Silke pohoršeně sykla) hodil na pračku. Kuchyň ho přivítala včerejším nepořádkem, který se dneska určitě nebude namáhat uklízet. Na lince zahlédl dva špinavé hrnky, na sporáku začouzený hrnec a mastnou pánev; utěrky přehozené přes plastový úchyt trouby byly zralé na vyprání. Na nerezovém vodovodu se roztahovaly nepravidelné skvrny s tmavými okraji. Jednou rukou otočil kohoutkem, druhou obratně nastavil konvici, proud zamlaskal o skleněné dno. Nabral tolik vody, kolik potřeboval, levou rukou našel dálkový ovladač a poslepu navolil obvyklou sekvenci tlačítek. Televize nad ledničkou se probudila. „Ve včerejším sjezdu v Cortině d´Ampezzo triumfovala Italka Isolde Kostnerová před Rakušankou Renate Goetschlovou, která tak nezopakovala svůj triumf ze závodu v Altenmarktu…“ Zastavil vodu a zaplašil představu sprchy, která se mu mihla hlavou jako reakce na křišťálový pramen vybuchující mezi stěnami konvice. V plicích mu škrtla vlhká zápalka a on se rozkuckal. „V průběžném hodnocení Světového poháru…“ Zapřený o hranu pracovní desky počkal, až kašel odezní („… Katja Seizingerová…“) a zapnul kávovar. Do zvuků sportovního kanálu se zakrojil jemný šum, jako když se čepele vrtulníku probírají ve vysoké rychlosti pískem. „Agentura Reuters…“

Začal vymývat hrnky. Proud vody mu pleskal o pohybující se prsty, stékal po vnější ploše hrnku, vléval se dovnitř a odnášel do výlevky zahnědlou špínu. Stružky mokrého chladu se klikatily po jeho zápěstí a spojovaly se ve snaze –

„… problémy v Perském zálivu…“

Zmateně se podíval na televizi: záliv?

„Vrchní velitel amerických sil Norman Schwarzkopf prohlásil, že v případě nutnosti síly NATO…“

V duchu poslal všechny někam, celý Blízký Východ i Američany a jejich nekonečné invaze a mise. Znovu sáhl po ovladači a pohřbil americkou nenávist k celému světu do šedé nicoty zhaslé obrazovky. Elektronické pípání ho upozornilo, že káva je hotová. Zvedl baňku s nápojem a protřepal ji. Pozoroval, jak se v ní usazuje kal, který tam neměl být, známka toho, že filtr potřebuje vyčistit (proč jsi to ještě neudělal? zeptala by se Silke). Vytáhl talíř a začal si na něj nakládat plátky šunky, sýr, vlašské ořechy a celozrnný chleba. Rovnání a uhlazování jídla na bílém porcelánu, nenásilné pohyby prstů, estetika drobných úkonů, které udělily kurz snaze smazat z duševního obzoru dramatický závěr dnešní výuky, to byly záležitosti, jež ho uspokojovaly, dávaly jeho pocitům nevzrušený řád. Proces, kterým ta událost v jeho nitru sesychala a ztrácela mízu, už započal, takže stačilo dál odhazovat mokrý sníh z úzké stezky vyhrazené tomuto odpoledni, odklízet z něj agilní vykřičníky psychologie, motivace a grázlů, kteří ve škole nic nedělají.

Kdy se to sakra stalo, že se z několika facek vzpurnému děcku dělá taková aféra? pomyslel si a položil na talíř poslední dílek ořechu.

Süftelova kamarádka Inge se o celém incidentu zmínila před Köstlichem. Neřekla, že Süftel celou hodinu chrochtal jako vepř a jedl pod lavicí. Že v matematice nespočítal ani jeden příklad, ale dělal naopak všechno pro to, aby mu rozvrátil hodinu. To, co by každý ostřílený kantor považoval za bezvýznamný incident, pochopil Köstlich jako profesionální fiasko. Udeřit dítě, proboha! Když Süftela zfackoval v tomto školním roce poprvé a třída žalovala novému třídnímu, tvrdě toho zelenáče odpálkoval: Süftel je grázl! Takový, že se s ním po dobrém nedomluvíte! … Ano, nemá se to, ale toto je přesně ten případ, kdy je to potřeba. … Zkuste to vysvětlit rodičům těch hodných dětí, které si ze školy nic neodnesou, protože někdo dělal v hodině binec od začátku až do konce. … Ne, nedělá mi to radost… Podívejte se, mladý muži, já vím, co dělám, ale pochybuji, že to víte i vy! Tečka, dál by to bylo jen prázdné mlácení slámy. Jak mu měl vysvětlit, že po několika desetiletích v zruinovaném rakouském školství ho opustí všechny iluze? Výsledkem byl vzájemný odpor, na jeho straně k tomu bezmála imbecilnímu idealismu, na té Köstlichově… Kdysi se čekalo, že učitel bude umět vyložit látku. Dobře ji vysvětlit, a tím položit základy pochopení v křehké dětské mysli. A ten, kdo vyrušoval… Střelit pádnou facku grázlovi – kdy se ze samozřejmého kroku stal takový problém? Jen plýtval slovy, když se to snažil vysvětlit některým lidem. Ti mladší v tomhle světě obráceném naruby vyrostli a chybělo jim srovnávací měřítko, z něhož vycházela jeho generace. Horší bylo, že když vlepil Süftelovi podruhé, Köstlich ho jednoduše obešel a obrátil se přímo na ředitele. Stejně jako to udělal i teď, bez ohledu na vědomí, že vykope další příkop mezi sebou a tou částí sboru, která přísahala na nepsané pravidlo, že některé věci se prostě nedělají. Idealismus. Čas ho otupí. Čas ho otupí, ale ideály jsou jako břitva, která dokáže ošklivě říznout, než zreziví a zoxiduje do sarkastického úšklebku nad svou mladistvou pošetilostí. Dnes, po ixypsilonté, se i ředitel tvářil zachmuřeně, když mu ukazoval rukou na sedačku a zároveň mu nabízel kávu. „Proč, Nico?“ Světlé polstry křesla, v němž už seděly zadky mnoha káraných učitelů, se pod jeho tíhou prohnuly. „Proč?“

„Musel bys tam být, Heinzi. Vidět, co ten kluk dělá.“

„Po kolikáté mi už tohle opakuješ, prokrista?!“ vybuchl ředitel.

V rozpacích se kousl do rtu.

„Podívej se, Nico. Dobře víš, že to nebudu rozmazávat. Nikdy jsem tyhlety věci nerozmazával. Ale –“

„Ale?“

„Nejsi v pozici, aby ses teď skrýval za ale.“

Předklonil se, ruce mezi rozevřenými koleny se do sebe zaklesly a ztěžkly. „Proč tu třídu prostě nedáš někomu jinému?“

„O tom už jsme mluvili.“

„Já je nechci,“ prohlásil.

„A nebudeme o tom diskutovat ani teď.“

„Jak to souvisí s občankou?“

„Rozvrhově.“

„Rozvrhově…“

„Sestavoval jsi někdy rozvrh?“

Mlčel.

„Já ho kvůli tobě překopávat nebudu. Když opomenu, že na občanku v osmičce stejně nikoho nemám.“

„Jenže v té třídě se nedá učit! Jsou to opice, Heinzi!“

„Já vím. Sedm třídních důtek.“

„A dvě dvojky z chování,“ připomněl nemilosrdně.

„A tobě zase ruply nervy.“

„Není mi dvacet, Heinzi.“

„Víš, že z formálního hlediska se není o čem bavit.“

Cítil, jak se v něm tvoří led. Potopit ho bylo tak snadné. Stačilo přidržet mu hlavu pod vodou.

Ředitel sáhl po šálku.

On tomu nutkání odolal.

Napil se a přes bílý okraj šálku si ho měřil. Uběhlo několik vteřin, než souboj jejich studených výrazů překonal svůj vrchol. Potom přišel očekávaný moment, kdy Miller stočil panenky stranou a odložil nejprve podšálek a po něm šálek s květinovým vzorem. Svezl se do opěradla a spojil konečky prstů do trojúhelníku před svou bradou.

„Jako ředitel této školy mám určitou zodpovědnost.“ Káravý hlas si vybral slovo zodpovědnost jako most, přes který vykročil na stezku litanie. „A můžu tě ujistit, že je to daleko těžší břemeno, než si umíš představit. Jsme škola s dezolátní pověstí –“

Jistě, pomyslel si, jinak bys mě už dávno vyrazil. Kdybys věděl o někom, kdo by se sem přišel dobrovolně zahrabat…

„– kde většina dětí pochází z periferie a dotace se rok co rok krátí. To, co společnost vymete před svůj práh, nám vysype na hlavu a čeká, že si s tím poradíme. A když se něco semele, my jsme ti špatní!“

Mlčel, protože se nezdálo, že by ředitel skončil.

„Zákon padajícího hovna, doufám, znáš. Promiň za ten vulgarismus, ale líp se to vyjádřit nedá a ty mi to prosím tě nedělej těžší, protože Köstlich je mladý vůl, který je schopný vynést to na světlo, a –“

„Jo, já vím.“

„Víš. Fajn.“

„Nemám z toho radost.“

„To doufám.“

„Köstlich je kretén.“

„Neříkej to.“

„Dobře, mladý vůl.“

„Nico!“

„Už jsem říkal: nemám z toho radost.“

„To bys mít neměl, protože máš nůž na krku.“

„Měli jsme to nechat na pondělí.“

„Abys mohl doufat, že to přes víkend vyšumí?“

Třeba, pomyslel si, ale pokus o smířlivý tón, o diplomacii na frekvenční křivce jediné věty, v něm odumřel.

„Učitelům by se měly vrátit nezbytné kompetence,“ řekl.

„Dej si tu kávu.“

„Ne, díky.“

„Přestaň se urážet. Je to pravý santos.“

Přiložil si šálek k ústům.

Ředitel se odmlčel. Nechal ho vtáhnout doušek pořádně horkého nápoje, poválet ho na jazyku a pak polknout. Nicovi se v ústech rozležela nasládlá hořkost. Teprve když učitel pokládal šálek zpátky na stůl, ředitel znovu promluvil.

„Teď řeknu něco, co se ti nebude líbit. Žádám tě o jediné. Abys mě zkusil poslouchat.“

„Jsem jedno ucho.“

„Toho kluka je mi líto.“

„Protože jsem mu střelil?“

„Ne. Protože je to chudák.“

Než se v něm ta věta stihla rozvinout jako čajové lístky vhozené do vroucí vody, ozářila mu nitro malá exploze. „Ale,“ opáčil, „odkdy?“

„Nedělej, jako bys nic nevěděl,“ utrhl se ředitel. „Dysfunkční rodina, bydlení k ničemu. Otec vymetá hospody, matka na něj nestačí. S bratrem v třetí třídě jsou problémy už teď. Počkej, až ten dorazí na druhý stupeň!“

„A jak to mám vyřešit?“

„Nijak.“

„To má být rada?“

„Já nechci, abys něco řešil, proboha! Já chci, aby ses ovládal, ať už ti ten kluk bude dělat v hodinách cokoli! Zpívat, plivat, močit do kouta…“

„Močit do kouta?“

„I kdyby si stáhl kalhoty, dřepnul si tam a nechal tam bobek.“

„Myslím, že ještě zkusím tu kávu.“

„A ne abys mě někde citoval. Víš, jak to myslím.“

„Bez obav. To je ta nejblbější věc, jakou jsem tenhle týden slyšel, a to počítám i ty kecy na ORF.“

„Opravdu?“

„Teď ti něco řeknu já. Jednou se nám budou haranti prohánět po škole s nožem v ruce a my nebudeme smět říct ani ň, aby se na nás náhodou nesnesla nějaká samozvaná organizace na ochranu dětských práv.“

„Nebuď směšný, Nico.“

„Směšný?“ Napřímil se a vystrčil bradu. „Podívej se, jaké věci se řešily na školách před padesáti lety a co se řeší dnes! Před padesáti lety seděly v lavicích děti. Dneska?“

„Za to může doba, ne děti. A neschovávej se za společnost.“

„Dovol, abych ti připomněl, že doba a společnost jsou synonyma.“

Ředitel na vteřinu vypadal, že nad sebou ztratí kontrolu. Potom zavrtěl hlavou a ve tváři se mu rozhostil zvláštní výraz. Když znovu promluvil, jeho tón živila lítost, lítost bývalého spoluhráče z regionálního fotbalového týmu, lítost kamaráda z vysoké, který to dotáhl dál než on, lítost člověka, který ho před několika lety vytáhl z bryndy a teď nevěděl, jestli nabídnout mu místo byl tak dobrý nápad.

„Změňme téma, Nico.“

„Fajn.“

„Nelíbí se mi, jak vypadáš. Podíval ses na sebe poslední dobou do zrcadla?“

„Ano. Dneska ráno při holení.“

„Jsi unavený. Nevyspaný. Máš kruhy pod očima.“

„A?“

„A kravata to nespraví.“

„Krize středního věku,“ odsekl. „Neboj se, na tebe to přijde taky.“

„Děkuju.“

„Vlastně už mělo.“

„Nico.“

„Ano?“

Ředitel se nadechl… a pak jen zavrtěl hlavou.

„Co se tím snažíš naznačit? Že jsem zralý na blázinec?“

„Měl by sis zajít k psychoterapeutovi.“

„Víš, co si o těchhle věcech myslím.“

„Nemyslím to urážlivě. Popovídat si. Odfiltrovat napětí. Občas to pomůže. Chodil jsem k psycholožce, když tátovi zjistili rakovinu.“

„Heinzi, ten problém není ve mně. Já jsem se s tím klukem snažil, já –“

„To přece nikdo –“

„Celý loňský rok jsem ho přesvědčoval, ať ke mně chodí na fotbal! Nabízel jsem mu –“

„Já nezpochybňuju tvoje zásluhy.“

„Nabízel jsem mu extra tréninky ještě s dalšími sedmi kluky, zadarmo, nikdo by mi je nezaplatil, sám víš, jak to chodí… Mluvil jsem na něj tak, jak se nemluví ani na mimino, jenže ten kluk mě prostě nebere, on –“

„Nico!“

„Chová se jako –“

„Nico, já se ho nezastávám, já jenom –“

„Ve mně ten problém není, tak mě neposílej na terapii!“

„Můžeš mě chvíli poslouchat?“

„Jo, chceš, abych byl jako Matka Tereza. Co proti mně to děcko sakra má?“

„Chceš to vědět?“

„Jo, chci.“

„Je to v jeho podvědomí.“

„Prosím tě, netahej sem Freuda.“

„Možná jenom blbě teoretizuju, ale nedávno jsem měl tu čest se Süftelem seniorem a –“

„Tobě se ho podařilo dostat do školy?“

„Necháš mě domluvit?“

–

„Takže jak říkám: nedávno jsem měl tu čest se Süftelem seniorem a některé věci by udeřily i slepého. Například to, že jsi mu podobný.“

„Seniorovi?“

„Máte stejný somatotyp.“

„Aha.“

„Stejnou barvu vlasů.“

„A co má být?“

„Dokonce i výšku. Plus minus.“

„Zvláštní. Nepřišlo mi, že by junior vypadal jako můj syn.“

„Nechci, abys mě špatně pochopil. Jde jen o vnějškovou podobnost.“

„Uniká mi pointa.“

„Jeho táta je tyran.“

„Nemá rád tátu, nemá rád mě?“

„Podvědomě.“

„Fajn.“

„Ty jsi mu mimochodem párkrát vrazil a oba dobře víme, že pro ránu nechodíš daleko. Jasně, on tě provokoval, ale v konečném efektu jsi tu vazbu jenom podtrhl.“

„A kdo by měl zaparkovat na gauči u Freuda…“

„Snažím se ti vysvětlit, kde je zakopaný pes.“

„Beru na vědomí.“

„Jeho táta je tyran.“

„To je rakouský stereotyp. Každý druhý Rakušan je Alois Hitler.“

„Nezacházíš už trochu daleko?“

„Máme snad kvůli tomu omlouvat Adolfa?“

„Nico!“

„Jestli ho ten parchant mlátí, od čeho je sociálka?“

„V téhle zemi?“

„Nějaké kompetence jim snad ještě zbyly.“

„Jo. Šoupnout kluka do dětského domova. Ale to není řešení.“

„Ne? Alois by ho přestal mlátit.“

„Nebuď takový cynik.“

„Dobře, ale pokud je ten otec takový magor? Malou Schwarzovou odvezli přímo ze školy, a to se držela prsty zábradlí a křičela, jako by ji brali na nože.“

„Podívej se, nejsme tu od toho, abychom posuzovali oprávněnost ústavní péče. Kluk stejně za rok a půl vypadne, takže nějaké zázraky s ním tady nesvedeme. Jenže něco se dneska šestou hodinu stalo a já se snažím najít takové řešení, aby se vlk nažral a ovce zůstala celá. A ta ovce teď není Süftel.“

„Jen jsem vyjádřil svůj názor,“ řekl a cítil, jak se mu okolo hrdla obtahuje páska strachu.

„Ano, ale to není pointa. Ty se máš starat o to, aby věděl, jak se jmenuje rakouský prezident.“

„Beznadějné.“

„Rozebíral jsem to před chvílí s Köstlichem.“

Podíval se na šálek s kávou.

„Slíbil, že to nebudeme tahat mimo školu.“

V kávě pozoroval vlastní provinilost, obsaženou v intenzitě barvy a vůně, v ostrosti, s jakou vnímal drobné bubliny na černém povrchu, olejovou hladkost polykající denní světlo.

„Já jsem mu zase slíbil, že tomu klukovi podáme pomocnou ruku. Koneckonců, ty problémy vznikají venku a my jen sklízíme, co zaseli jiní.“

Takže Köstlich si zahrál na velkorysého. Donášel, a ještě za to posbírá všechny body. Konstruktivní a velkorysý. Řeší problémy, které vyrábějí jiní. Podraz okořeněný medovým úsměvem.

„Začíná ti svítat?“

„Ne.“

„Tak já ti napovím. Rodinná situace je taková, že se jí někdo bude zabývat.“

Odtrhl pohled od kávy. „To je nejspíš dobře, ne? Nejsem jediný, komu dělá z hodin peklo.“

„A jak to bude vypadat, když kluk před soudem řekne, že ho bije učitel?“

„Já si to obhájím,“ řekl chraplavěji, než vyžadovala křehká nerovnováha sil. „Existují precedenty. Dokonce i učitelé mají práva.“

„Možná obhájíš, možná ne. Jsi dospělý, tvoje věc. Máchat se v průšvihu bych tě nechtěl vidět, ale jak říkáš, existují precedenty. I pro případ, kdy se někdo rozhodne strčit ruku do drtiče odpadků. Jenže taky tu jde o pověst školy. Protože když něco budu muset žehlit, bude to kvůli tobě, kamaráde. A nezapomeň, že i když ty z toho nějakým zázrakem zase vybruslíš, škrábance po tvých bruslích tu zůstanou ještě hodně dlouho.“

Zase. Ledové zasyčení na duši, nepříjemné jako když se vrtačka dotkne zubního kazu.

„Jsem rád, že si konečně rozumíme.“

–

„Nic mi neřekneš?“

–

„Nico!“

„Dobře.“

Ředitel zvedl obočí.

„Dobře, já to ještě jednou zkusím. Příští týden si s ním promluvím. Klidně spíchnu i nějakou omluvu, pokud to pomůže. Ať je u toho pro mě za mě i Köstlich. Ale je to jen kvůli tobě.“

„Žádný zápis samozřejmě dělat nebudeme.“

„Oceňuju to.“

„Já vím.“

„Je to všechno?“

„Samozřejmě neručím za to, že se sem v pondělí nenahrne rozčilený otec a nepokusí se to využít proti škole.“

„Pochybuju, že ten se uráčí zvednout zadek z gauče.“

„Doufám. Protože pokud ano…“

Nico přikývl.

„Abys byl v obraze, Köstlich se ho už chystal informovat sám.“

„Doopravdy si toho vážím. Vážně.“

Ředitel ho přišpendlil zkoumavým pohledem. „Neměl by ses tolik přepínat. Začínáš vypadat, jako bys jel na vyhořelé baterky.“

Ta poznámka se ho dotkla. Byl vyhořelý? Školení, která musel v periodických obměnách absolvovat celý sbor, se zmiňovala o tělesných symptomech takového stavu; ano, ty měl, některé z nich, dokonce většinu, ale rozhodně ne všechny. Cítil se permanentně unavený, přesně jak to formuloval dotazník, připadal si, že bloudí v kruhu, ano, byl bez chuti do práce. Nevrlý, demotivovaný, negativní, ano, ano, a ještě jednou ano, jedna fráze za druhou, kterou jeho pero s malým zaváháním pokaždé zaškrtlo, aby se pak tvrdý hrot oddělil od archu papíru a posunul se o kolonku níž. Když dospěl na samotný konec – domníváte se, že jste vyhořelý? –, nadechl se a napsal ne. Žádné vybité baterky, žádné trafo na vyhození. Vyhořela společnost, která produkuje takovéto děti, ne on.

Spánek přišel stejně přirozeně jako žízeň nebo nutkání močit. Ztlumil televizi v obývacím pokoji, přehodil přes sebe žlutou deku s indiánským vzorem a odložil brýle. Šálek s nedopitým kafem se změnil na světlou skvrnu, jednu z barevných plošek vyvázaných z pevného uspořádání, které se rozplynulo v důvěrně známých koutech, najednou vydaných napospas únavě. Zrak mu chvíli bloudil po pokoji, jehož skupenství se postupně změkčovalo, zatímco z dětského povyku na hřišti se stával šum, který ho nakonec uspal.

Když se probudil, bylo už šest večer. Na displeji telefonu mu blikal symbol nové zprávy.

Přijdeš?

Vstal, vymočil se, dopil vystydlou kávu a odepsal:

V deset.

2

13:50

Díval se do zrcadla. Kromě pohledu na vlastní tvář mu vracelo ještě něco jiného: únavu, která odrážela jeho tíseň. To dítě, pomyslel si. Cítil, jak v něm někde hluboko bublá hněv, ale nyní ten hněv sublimoval čisté sebeopovržení: nejsem nic jiného než blbec, blbec, blbec, blbec. Zvěsti, že Hroch si ho zve na kobereček, se už šířily. Šeptanda obsahuje něco neúprosného, napadlo ho, když se sklonil nad umyvadlem a čekal, až čidlo spustí vodu. Ruce mu pod studeným proudem zkřehly. Někde vzadu ho kousl dojem, že si je myje už po desáté, možná po sté, ale přesto je držel pod vodou, dokud z nich (znovu) nezmizel veškerý cit. Podrobnosti naštěstí nikdo neznal, protože kdyby je někdo znal, celé oddělení by od rána vřelo a na něm by ulpíval jeden rozrušený pohled za druhým.

Schwarz věřil, že se mu rozpadá ta záležitost s Maddelem. Maddel – dvě slabiky a další nával zuřivosti; to jméno řezalo jako čepel žiletky. Znovu hleděl do svých prokrvených očí a hledal v nich sílu, která by stlačila jeho rozčilení na nulu. O Maddela vůbec nešlo, ale takto se za ním aspoň nikdo nezkoušel vydat na tenký led možných pravd, aby z něho vylákal tu pravou. Žádné nepodložené spekulace, žádné fámy, které by musel vyvracet a dávat si při tom pozor, aby bezděčně neodkryl to, co leželo pod pláštěm přísného embarga. Jen prosté Slyšel jsem, že… a Ten dnešek ti teda nezávidím, chlape.

Chrstl si do tváře trochu vody, která šeptala dole v odtoku, a znovu se zahleděl do zrcadla. Čekal, že se v něm začne sbírat přirozená nepoddajnost, kterou v sobě dokázal vyvolat, kdykoli potřeboval, ale tentokrát se ta obvyklá sebejistota nedostavovala. Jeho duše se stále krčila v zaprášeném koutě, v němž ho Dahrendorf chtěl mít. Včera večer chodil po svém bytě jako lev v kleci, rázoval sem a tam tak dlouho, až se jeho rozčilení nakonec proměnilo v rezignaci. A skleslá nálada v něm přetrvávala i celé dnešní dopoledne, když postával u kávovaru nebo si v kuchyňce chystal svačinu; přežívala i během dlouhých hodin strávených nad spisy, které vykazovaly takovou podobnost, že je mezi sebou začal zaměňovat. Káva chutnala vodnatě a trpce, byla malátná stejně jako on sám. Jednu zprávu vložil do špatné složky, na druhou ztěžka zíral a u fotografií z vloupačky se nedokázal rozpomenout, kam vlastně patří.

Zrak mu sklouzl k zápěstí s hodinkami. Na okamžik si pomyslel, že špatně vidí, a jeho mozek automaticky opravil chybné postavení ručiček podle údaje v jeho pocitové realitě. Vzápětí si uvědomil, že chyba není v hodinkách, ale v jeho vnitřním barometru, jehož rytmus přestal odpočítávat skutečnost. Jak dlouho už tady vlastně trčím? Nechybělo mnoho a zaklel by tak, až by se pohledy všech zasekly do zavřených dveří jako vržené nože.

Už měl být na cestě k autu: řítit se dolů po schodech, běžet přes parkoviště a sedat za volant, zapínat si pás, hmatat po řadicí páce. Hroch měl sklon vykládat si každou nedochvilnost jako projev rebelie, ale kdyby šlo pouze o Hrochův vztek, klidně by dorazil o dvacet minut později. Jenže teď – teď – musela jít jeho pýcha stranou.

Dnes ráno přemýšlel, jaké by to bylo, kdyby se probudil v kůži smyšlené postavy – Adama Dalglieshe, nebo Martina Becka –, v kůži někoho, pro koho případ v zásadě znamená jen logickou tajenku, sestavu jasných účelů ve snaze dopadnout vraha, nic víc. Frida prohlašovala – nejdříve v době, kdy jí nejraději rozepínal podprsenku a svlékal kalhotky, potom ve chvílích, kdy mezi nimi třískaly dveře – , že by mu už mělo konečně dojít, že nežije v románu. Ta poznámka zpočátku zlehčovala sebe samu, přetvářela se do úsměvné, laškující podoby, v níž se bavila svým nadhledem, ale záhy se v ní začala sbírat bouře, celková krize jejich vztahu. Bez ohledu na své zabarvení ovšem lhala. Všechny ty skvěle zkonstruované příběhy lhaly. Martin Beck se neocital ve sporech infikovaných ambicemi a egoistickým strachem těch druhých. V jeho světě tlela společnost, nikoli policie. Hrdinové dokázali obelstít každou překážku, která se jim postavila do cesty, jako by šlo jen o nepříjemnou odchylku od předem vyznačené cesty. Komplikace, které čvachtaly v krocích režírovaných potřebou umně budované nejistoty, tu existovaly jako funkce napětí a zároveň podmínka, jež umožňovala této okázalé prezentaci demokratického rozumu přesvědčit i ty nejzarytější skeptiky. Protože racionalita nemohla prohrát, události gradovaly podle pravidel žánru, který seškrtával seznam možných pravd, dokud nezůstala ta úplně poslední, jež spojila zlo s jeho původci a zbavila výklad zločinu jakýchkoli pochyb. A protože i v reálném světě si někdy události uměly hladce podat ruku, zdálo se, že každá detektivka je induktivně zevšeobecněná skutečnost, v níž neexistuje důvod k pesimismu.

Ale poslední dobou jeho vlastní optimismus pohasínal. Šachovnice možná zůstávala jedna a táž, jenže zdeformovaná riemannovskou geometrií, psychotickou matematikou lidských pudů, v níž cesta z bodu A nevedla do bodu Z, ale do odrazů špatně postavených zrcadel, v nichž přes sebe sobeckost přehazovala háv vyššího dobra. A dnes by ani ta nejpůsobivější kniha nedokázala ukolébat jeho rozčilení, rozložit ho na literární prvky a poskládat je do příběhu, v jehož uskutečnění by věřil.

Nepatrně sebou trhl, zvedl mokré ruce a podíval se na ně. Uvědomil si, že čas znovu zamrzl, probořil se do sněhu podružných úvah. Spěšně sáhl po ručníku, zatímco silou vůle zkoušel zpomalit pohyb vteřinové ručičky na ciferníku svých hodinek. Ještě jednou zhodnotil svůj vzhled v zrcadle. S nádechem uspokojení konečně nalezl ozvěnu vzteku, v němž se poznával. Přítomnost se zvedla a proměnila v sprintera připraveného vyrazit z bloků. Myšlenky ho cestou na chodbičce předběhly, rozutekly se do světla, do zákoutí nejrůznějších hovorů, pracovního šumu, charakteristických úderů psacího stroje, jejichž rytmus sílil a utichal, jak procházel okolo jednotlivých stolů. Vrátil se na své místo, svolal zatoulané myšlenky zpátky k podkladům rozloženým na desce svého stolu a ke složce v zamykatelném šuplíku, kterou vytáhl, zkontroloval a vložil do kožené diplomatky. Gestem pozdravil nejbližší okolí, kývl zvednutým hlavám, jež se vzápětí pohroužily do svých vlastních záležitostí, ignoroval průpovídky, které k němu dolehly od vzdálenějších stolů. Předstíral, že neslyší, jak mu přitom hřmí v duši.

Na dnešní setkání se pečlivě připravil. Všechny body si prošel třikrát, dokumenty, záznamy, argumenty, metodologické výhrady. V racionálním světě se smyslem pro etiku by o nich nemusel s nikým diskutovat. V tomto, pomyslel si, když za sebou zavřel prosklené dveře a s pravou rukou na zábradlí se pustil po schodech dolů, ho čekal boj s větrnými mlýny.

3

23:55

Právě došlápl na podestu před patrem, když mu v zadní kapse začal vibrovat mobil. Přemohl rozmrzelost nad tím, že ho někdo obtěžuje zrovna v této chvíli, a vytáhl těžký oblázek přístroje. Možná nějaká opožděná gratulace nebo se někdo vykašlal na společenské konvence. Pokud mu ovšem nevolá otec, který býval dlouho vzhůru a rád využíval toho, že o víkendech ponocuje i on.

„Friedman,“ představil se.

Praskáním vyplněná prodleva prozradila, že hovor přichází zdaleka. Srdcem mu proběhla netrpělivá ještěrka, za níž se vydal temný takt obavy, že někdo ví, co skrývá, a snaží se ho kontaktovat, aby mu předložil podmínky vydírání. Tento závan paranoie potlačil jako duševní smetí, které si nezaslouží, aby se jím zabýval.

„Martine?“

Hlas zhrublý šumem, srozumitelnost oslabená vzdáleností, kdo sakra –

„Ano, to jsem já.“

„Stuart Mill.“

Friedman sáhl do kapsy pro kapesník, aby si otřel obličej, ale žádný nenahmatal. Jediný telefonát a zpotil se. Je to možné?

„Rád tě slyším, Stuarte,“ zamumlal.

„Už jsem se bál, že mám špatné číslo. Operátor mi pořád hlásil, že neexistuješ.“

„Asi nějaká chyba sítě.“

„Nejspíš. Od té doby, co se kvůli satelitům překopává celý vesmír, se už kolikrát nedokážu dovolat ani vlastní manželce.“

„Tady v Linci je docela pozdě,“ upozornil a doufal, že nepůsobí nezdvořile. „Hádám, že u vás v Kalifornii teprve obědváte…“

„Nejsem v Kalifornii. Jsem v Ženevě.“

Co mu vlastně Mill říká, to pochopil až se zpožděním.

„Ve Švýcarsku?“

„A vím, kolik je hodin. Neobtěžoval bych tě, kdyby –“

„Neobtěžuješ.“ Friedman se zastavil na schodech a opřel se o stěnu. „Nechtěl jsem naznačit, že…“

„Samozřejmě. Omlouvám se každopádně já. Kdyby to nebylo tak naléhavé, počkal bych s tím do pondělka a vybral bych si dobu, kdy kvůli tomu nebudu tahat lidi z postele.“

„To je v pořádku.“

„Vydržel bych aspoň do zítřka, ale bál jsem se, že odjedeš někam na víkend a nezastihnu tě.“

„To je v pořádku, nic se neděje.“ Důraz položený na slovo naléhavé ale signalizoval problém, a to v pořádku nebylo. „Co se stalo?“

„Ricardo Smith.“

„Smith?“ přeptal se zbytečně. V ústech mu náhle vyschlo a organizmus přepnul do jiného režimu. Příjemný vztlak penisu proti spodkům tísněným kalhotami ustal. „Co je se Smithem?“

Ani se nemusel ptát. Jestliže kvůli tomu Mill považoval za nutné přiletět až do Švýcarska, mohlo to znamenat jediné.

„Stanovili datum,“ potvrdil Mill.

Zamrazilo ho. Zatnuly se do něj studené prsty tísně a on spatřil nedozírnou plochu pohromy, nemilosrdně rovnou a krutou, jak se táhne k postupně se zhmotňujícímu obzoru. Cítil se, jako by někdo uchopil štětec namočený do černé barvy a vedl jím dlouhý mokrý tah přes jeho duši.

„Byl jsem zrovna v New Yorku,“ pokračoval Mill, „když mi ta zpráva přišla faxem. V první chvíli jsem měl náběh na infarkt. Okamžitě jsem si zabukoval letenku do Evropy a sháněl hotel. Tyhlety věci se dají vyřídit jedině odtud. A teď jsem tady, chodím po hotelovém pokoji jako lev v kleci, žhavím linky na třech kontinentech, nechci vidět účty za telefony a nemám ani čas se pořádně najíst. Bojuju se sekretářkami, asistentkami, poradci, podržtaškami, řvu, organizuju, vyhrožuju, slibuju a prosím. A celou dobu si připadám jako v nejhorší noční můře! Jsme na konci 20. století, žijeme v nejcivilizovanější éře lidských dějin, a přesto se naprosto barbarsky a neomluvitelně chystáme vzít život jiné lidské bytosti.“

„Je to otřesné,“ přitakal Friedman, ačkoli v této chvíli…

„Nedokážu si ani vypít kávu, abych si nepřipadal jako divák, kterého pozvali na představení v koncentráku.“

„Ano,“ odpověděl Friedman a mysl mu zabloudila k hladkým stehnům, rozepínané košili…

„Martine?“

„Poslouchám tě,“ ujistil ho.

„Ty jsi na diskotéce?“

„Cože? Kde? Ne. Proč?“

Nejprve ho ta otázka zmátla, ale pak si uvědomil, že sem doléhá hudba z baru. Dunivé bubny tříštily tóny do taneční rychlosti, zbytkové odlesky neonových světel tančily na zdi nad schodištěm a doprovázel je povzbuzující křik. Bylo to doprovodné zvukové pásmo na pozadí, ale na lince, která ho neuměla odfiltrovat, to muselo působit, jako by stál uprostřed tanečního parketu. „Počkej…“ Rychle vyšel do patra a udělal několik kroků do chodby. Přesvědčil se, že hluk zeslábl, a znovu si přitiskl telefon k uchu. „Je to lepší? Máme patronát nad jednou střední školou a oni uspořádali takovou pololetní akci… v noci. Řekněme, že je to… docela neortodoxní škola. Teenageři, umíš si to představit. Do desíti měli nějaká vystoupení, ale teď… Abych řekl pravdu, nedělám nic jiného, než že se tvářím blahosklonně a předstírám, že nevidím, jak si potají nalévají alkohol. Jestli tě to ruší…“

„Ne, to je dobré, jen –“

„Stejně jsem už na odchodu. Nemůžu tu zaclánět až do rána.“

„Kvůli mně odcházet nemusíš. Nezdržím tě dlouho. Jde mi pouze o to, abys udělal několik věcí.“

„Udělám.“

„Za prvé, chci, abys podepsal výzvu k zastavení popravy.“

„Jakoby se stalo.“

„A potom, abys zorganizoval nějakou místní petici.“

„Místní znamená kraj nebo celé Rakousko?“

„Co bude v tvých silách.“

„Město a okolí. V delším časovém horizontu několik krajů.“

„Pro začátek bude stačit i město.“

„Město zvládnu, žádný problém.“

„Oprava. V tomto případě to bude problém. Smith…“

„Jo, já vím. Pětinásobný vrah. A mezi oběťmi jsou děti.“

„Vrah nebo ne, je to stejný člověk jako ty nebo já.“

„Udělám, co budu moct.“

Ve sluchátku se ozval mlaskavý, mokrý zvuk, jako by se Mill v Ženevě právě napil. Slyšel, jak sklo cinklo o dřevo. Voda nebo skotská?

„Nechci ti lhát. Jsem skeptik.“

„Vybojovali jsme mu už dva odklady,“ namítl Friedman. „Šest let života.“

„Ale jakého života? V napětí, nejistotě a hrůze z dalšího úsvitu?“

„Je to skandální.“

–

„Stuarte?“

„Poslouchám tě. Jsem jen trochu unavený, takže vypadávám z role. Let mi dal zabrat.“

„Měl by sis jít lehnout.“

„Ještě musím zavolat do Ameriky. Nechal jsem si ji na druhém místě kvůli časovému posunu.“

„Nemůže to vyřídit někdo jiný?“

„Ne, tohle je na moje triko.“

„Dennis…“

„Máme víc případů než lidí a svět se zase zbláznil. Čína běsní jako nepříčetná a vězeňské poměry v Británii…“

Pocítil bodnutí viny. Už před třemi týdny měl napsat článek o otřesných podmínkách v britských kriminálech do místního tisku, a ještě se k němu nedostal.

„Vážně bylo nutné kvůli tomu letět až do Evropy?“

„Bylo, protože tady je trest smrti zakázaný. V Americe už nepřesvědčím nikoho, což znamená, že ten tlak musíme vygenerovat odsud. Zítra –“

„Promiň, že tě přerušuju, ale kdy má být ta poprava?“

„Za tři týdny.“

Za tři týdny. Musel se opřít o zeď. Cítil, jak jím ten údaj sklouzává dolů a propadá se někam, kde se mění na led.

„Šok, co?“

„To si teda pospíšili.“

„Samozřejmě jenom proto, aby nás vyšachovali ze hry.“

Bestie, měl už skoro na jazyku, ale včas se zarazil. Otřel si čelo, zbytečně, protože bylo suché. „Než se k něčemu rozhoupeme, bude mrtvý.“

„Šibeniční termín, co?“ odtušil Mill.

„Jo.“

„Omlouvám se za černý humor.“

„Jako by byl takový problém dát mu doživotí.“

„I doživotí je nelidský trest.“

„Pořád lepší než smrt.“

„Jo.“

„Sesmolím tu výzvu ještě dneska v noci.“

„Musíš vylíčit Smithe jako lidskou bytost stíhanou vlastními problémy. Víš, jak na to. Zdůrazni nějaké detaily z jeho života. Nastiň bohatství jeho lidského potenciálu, jeho tvořivosti, jeho… něco si vymysli, třeba že dělá keramiku nebo se učí péct dorty, jenom jednu větu, aby nad tím nikdo moc nehloubal. Vykresli perspektivu, která ho nebude redukovat na soubor několika zvrácených skutků. Nějak naznač, že z důvodů, které nemůžeš ani při nejlepší vůli pominout, považuješ toto hledisko za morálnější. Napiš to tak, ať si každý položí otázku, s kterým pohledem se ztotožňuje. Snaž se lidi dostrkat k nějakému názoru. Všechny nepřesvědčíš, ale naše šance rostou s každým, koho se nám podaří vytrhnout z lhostejnosti. Je to střet kultur v rámci kultury, jako vždycky. Boj s předsudky a historií. Což je ve zkratce alfa a omega všeho, co děláme.“

Naprosto absurdně, a přesto ve shodě s tím, co říkal Mill, se mu vybavila fotografie, která zachycovala Smithe ve stěží uvěřitelném momentu: jak ve vězeňské cele chová v náručí kočku. Kočka představovala jeden z jejich největších triumfů – malé vítězství, jímž porazili celý právní systém. Vězni nesměli mít domácí mazlíčky, z důvodů, v nichž se mísila bezduchá tradice s obskurními poukazy na nejrůznější kličky a nečekané konsekvence: zvíře nelze zavřít do vězení, zvíře nelze svěřit do péče člověka s násilnickými sklony, zvíře je hygienické riziko, zvíře by se mohlo potulovat po věznici a svým pohybem informovat vězně o slabých místech v zabezpečení vězeňského komplexu; zvláště poslední bod by se dal vězni systematicky zneužívat. K poslednímu bodu pobaveně namítli, že pokud se kočka dokáže protáhnout mezi mřížemi a může se potulovat po celém objektu, pak se nedá tvrdit, že je vězněna, a pakliže má mít její pohyb nějakou výpovědní hodnotu směrem k zabezpečení, pak by měl tyto informace postřehnout především samotný personál. A pokud nějaké nedostatky bachaři postřehnou, pak by za ně měli být vlastně kočce vděční. Možná by mohla vedení věznic zaměstnat kočky jako experty ostrahy, plus jako psychoterapeutické operátory na vedlejší úvazek.

Na protiargument, že zvíře je zdmi věznice omezeno stejně jako kterýkoli vězeň a dochází tak ke krácení jeho přirozených práv, odpověděli, že právě tak je omezeno prostorem pánovy nemovitosti. Estetické kategorie rozdílu mezi vězeňským prostředím a prostředím středostavovského domu budou v kočičí mysli jen stěží hrát nějakou roli, pokud tedy nepůjde o kočku od malička uvyklou na aristokratické prostředí. Smith ale přece nepožaduje kočku vévodkyně z Kentu, prohlásil Smithův obhájce a podařilo se mu zachovat naprosto vážnou tvář. Aby advokátka věznice dostala spor z šachovnicového políčka, na němž jí začínala hořet půda pod nohama, prohlásila, že kočka utrpí citovou ztrátu, pokud si na Smithe zvykne a on zemře (bude popraven). Oni jízlivě odsekli, že pak by si kočku nesměl pořídit žádný starý člověk, natož obyvatel hospicu nebo starobince.

Celý spor se nesl v duchu surreálna, Alenky v říši soudů, tak jako tolik dalších právních debat, které odzrcadlovaly komplikovanou povahu právnické metafyziky. Ale Smith nakonec svou kočku po nadlidském úsilí dostal. Jejich sázka dokonale vyšla: druhá strana pochopila, že pokud se Amnesty nevyhoví, její právníci utopí systém v nekonečných tahanicích na všech stupních přetížené justice, zatímco stát nebude mít motiv soudit se do úplného vyčerpání kvůli dočasnému hostu v cele smrti, který vyžaduje pouze misku mléka a občasné pohlazení. Navíc kočka byla podmíněna vzorným chováním, takže představovala překvapivě mocnou zbraň, jak udržet vězně v povolnosti. Odpůrci tvrdých trestů triumfovali – vidíte? Disciplína se dá prosazovat i bez represí.

S kočkou v ruce a rozněžněným výrazem působil Smith jako velké dítě. Ten kontrast obsahoval něco dojemného, co by bylo trestuhodné prohospodařit. Friedman se nikdy se Smithem tváří v tvář nesetkal, Smith pro něj znamenal jen soubor novinových článků, interních zpráv Amnesty International, kopií rozsudku, psychologických studií a znaleckých zpráv, ale fotografie ho přibližovaly z nečekaně křehkého úhlu pohledu, stejně jako konstatování forenzní specialistky, že Smith má doslova dětskou duši, nedostatečně rozvinutou osobnost. Příčetný, ale morálně negramotný, impulz u něho převažuje nad zodpovědností, jež se řídí infantilní spontaneitou. Právě o tuto bezmála batolecí nevinnost se opíraly nejsilnější argumenty pro zmírnění trestu, jehož nepřiměřenost podtrhávala Smithova mluva a zajíkavý hlas. Jako by se v jeho nitru všechno rozbilo; nebyl schopný soustředit se na jednu sémantickou linii, jednotlivé součástky v něm hlasitě chrastily jako plastové cetky střídavě otřásané zuřivostí a apatií.

Dokázal ovšem pochopit běžný film a číst nenáročnou beletrii. Ve vězení se z něj stal vášnivý čtenář. Miloval science fiction a litoval, že se nemůže vypravit na každoroční setkání fanoušků v Spokane nebo Las Vegas, aby mohl odevzdat svou nominaci na literární cenu Hugo. Jeho výběr pokaždé představoval směs populárního braku a recyklovaných motivů, ale jeho vůle po estetickém cítění se nedala popírat. Týmu z Amnesty International napsal děkovný dopis a ačkoli neumělou stylistiku místy vyspravila dikce jeho právníka, sálala z něj prostota, která je zavazovala pracovat dál, bojovat za stálý přísun ohmataných paperbacků do jeho provizorní knihovny na poličce nad postelí, za jeho kočku a za další odklad popravy, případný prolog ke kýžené revizi rozsudku nebo konečnému omilostnění. V jednom měl Friedman jasno: Smith byl komplikovaná, nejednoznačná, hluboká a rozporuplná bytost, která se nedala zredukovat na soupis několika zločinů, jakkoli krvavých a nezvratných. Výrok „Co jsi nedal, nemáš právo vzít“ páchl průhledným sofismatem, ale Leibnizem inspirované „Existuje dostatečný důvod, proč by každý člověk měl žít“ znělo dostatečně pozitivně, aby obstálo i v očích nerozhodnutých a váhavých. Stále nabízeli lepší recept, jak chápat člověka: liberálnější, křesťanštější, smířlivější, a přitom dostatečně uvážlivý na to, aby se z něj úplně nevytratil smysl pro vinu a trest. Bylo to paradigma, které bralo v potaz dlouhou historii justičních přehmatů, sklon k zaslepené pomstychtivosti a další četné nedokonalosti lidského rodu, jež starobylá spravedlnost, nelítostná ruka trestajícího Boha, bagatelizovala nebo rovnou přehlížela.

„Zkoušel jsi už Václava Havla?“ nadhodil, aby zkrátil hrozbu, že se rozhovor začne rozrůstat detailními instrukcemi, větvit se nepřiznanou touhou po přátelském slovu, která ho oddálí od účelu jeho návštěvy. Stále tam na něj čekala ta hladká stehna, nahá kůže…

„Ze všech lidí na zeměkouli si zrovna jemu v noci volat netroufnu,“ řekl Mill.

„Havlova přímluva by byla fantastická. U vás ve Státech je přece Havel úplná ikona.“

„To je pravda. Jeho intervence by mohla pomoct.“

„Právě. Kdo zůstane hluchý?“

„Jeden republikánský guvernér?“

„Vzal jsi v potaz, že Havel má kontakty ve zbrojařských kruzích?“

„A ty mají pod palcem devadesát procent našich politiků. Ano, vzal.“

Vzal. To bylo nezbytné. Protože právě začal boj o Smithův život. Proti nim stáli ti, kteří považovali Smithovu smrt za věc své profesní a etické cti a nebudou klidně spát, dokud nedosáhnou svého. Byli to nebezpeční protivníci. Vzdělaní, zkušení, úspěšní, s vlastními zdroji a konexemi. Věděli, jak vést válku o veřejné mínění, a skutečnost, že v této bitvě prohráli poslední dvě kola ze tří, jen zvětšovala jejich odhodlání dosáhnout své verze spravedlnosti. Mill kdysi prohlásil – a měl naprostou pravdu –, že pokousaný buldok je nebezpečnější než ten, který se právě nažral. Tím, že Smithovi kati udělali tah, který udělali, určili i jejich strategii – pustit se do bitvy na dvou frontách, veřejné a zákulisní.

V té zákulisní se celá Amnesty International právě ocitla v hluboké defenzivě, z níž se jim podaří vyvléct jedině tehdy, pokud převelí pozornost na hřiště, které druhé straně aktuálně nevyhovuje: do veřejného prostoru, kde mají sice mortikalisté většinu, ale humanisté táhnou za důležitější nitky. Budou muset uveřejnit detaily o tělesných procesech probíhajících v lidském organismu během samotné popravy a zdůraznit jejich drastickou stránku, vyvolat v čtenářích takový odpor, jako by danou proceduru měli podstoupit sami. Zároveň budou muset zablokovat články a televizní šoty popisující, co naopak prožívaly Smithovy oběti, a nahradit je obvyklou vidličkou, z níž se stalo klišé – nejsme jako oni, proto nezabíjíme.

Bude to vyžadovat jistou hluchotu k argumentům o rozdílu mezi akcí a reakcí, zločinem a trestem, ale ať už se diskuse strhne jakýmkoli směrem, podstatná bude publicita – kompetentní orgány nebudou reagovat na ten či onen myšlenkový proud, ale na intenzitu a kontroverzi. S výjimkou několika politiků, kteří kontroverzi používali jako mediální zbraň, nikdo nechtěl být spojován s kauzou, jejíž sporná povaha bude přetrvávat v paměti ještě celé roky. V případě zpackané popravy Jesseho Josepha Tafera na Floridě a čerstvě, v březnu loňského roku, Kubánce Pedra Mediny vyvolala kampaň proti krutosti státem organizované vraždy takovou odezvu, že floridský parlament začal vážně zvažovat alespoň náhradu elektrického křesla za smrtící injekci. Malý posun, ale s potenciálně významnými důsledky, protože před plameny šlehajícími z Taferovy a Medinovy hlavy a zápachem spáleného masa v popravčí komoře couvl jako první floridský guvernér Lawton Chiles. Jenže teď Smithovi pronásledovatelé získali výhodu v podobě samotného času. Tři týdny. Doslova mohl cítit nůž, který měl Smith na krku, oprátku, která se mu stahovala okolo hrdla, jehlu, která se už dotýkala vystouplé žíly na předloktí a čekala, kdy bude moci hladce zajet dovnitř.

„Napíšu tu výzvu.“

„Opravdu si toho vážím.“

Ale nebyl to jen pocit fyzické nevolnosti, který ho přenesl do empatické ozvěny prožitků muže, jenž právě teď někde na druhé straně Atlantiku vyděšeně hladil svou kočku a uvědomoval si, že se blíží okamžik jeho vlastní smrti. Šlo o mnohem víc: lidé, kteří usilovali o Smithovu popravu, útočili nejen na Smithe a logiku jeho obhajoby, ale i na něj samotného. Na jeho světonázor, na všechno, co považoval za správné, na to, s čím se ztotožňoval, v co hluboce věřil. Co je opravňovalo k tak příkrému nesouhlasu? Odkud se bral ten proud dravé vody? Toužil je konfrontovat, toužil se jich zeptat, toužil s nimi změřit své síly, roztrhat tu jejich šlechetnost na kusy.

Pomalu se vzpamatovával, zatímco Mill ho zásoboval projevy vděčnosti a opětovnými omluvami. „Neděkuj,“ uťal ho. „Raději zavolej zítra.“ Počkal, až na druhé straně odumřou zbytky díků, rozloučil se, stiskl tlačítko pro ukončení hovoru a schoval telefon zpátky do zadní kapsy.

Ricardo Smith.

Podíval se na klíč ve své ruce.

Teď ne, Smithi.

S potěšením zjistil, že erekce se vrátila.

4

19:00

Pokud věřil, že se mu podařilo vymést Süftela z hlavy, večer v koupelně zjistil, že to není pravda. Horká voda ho měla uvolnit, připravit na noční zážitek, navodit v něm stav blížící se meditaci, ale místo toho do jeho myšlenek vytrvale, jako opakující se vlnka příboje hnaná proti zakotvenému člunu, narážel Süftel – a lehce, avšak neúprosně v něm vyklovával obavu, že tato záležitost ještě neskončila. Možná to Süftelovým řekla Inge (teprve teď si vzpomněl, kolikrát viděl ty dva přicházet i odcházet ze školy spolu), možná si zarudlé tváře všimla sama Süftelová. Jako by najednou sestoupil do pole kopřiv, a čím více se snažil odsunout od sebe jejich nepoddajné listy, tím vzpurnější a žahavější byly. Povzbuzený horkou vodou je sešvihal řadou zuřivých výpadů – Süftel, Süftel, Süftel, Süftel – ale houževnatost, s jakou mu vzdorovaly, vyživovala jiná událost, dlouhé roky zkamenělá v spokojeně odumřelé půdě jeho paměti, dokud ji z ní nevyhrabaly přecitlivělé prsty loňské krize. Chtěl se soustředit na vábivý plamen dnešní noci, vstřebat jeho horké teplo, v němž dřímal žár, ale varovný strach mačkal ten plamen jako třepetající se můru, lapenou mezi prsty pro něj téměř archetypální pohromy. Protože taková věc se už stala a od té doby se vracela v těch nejhorších chvílích jako precedens.

Před více než dvaceti lety, tehdy stále ještě jako mladý a vcelku oblíbený učitel tělocviku v Salzburgu, zbil žáka poprvé – a nebyl to žádný neuvážený čin. Ve skutečnosti se k němu dlouho odhodlával. Propracovával se k němu přes řadu vsuvek, které se ho pokoušely zastavit, přes seznam námitek, jež měly kadenci zlověstné symfonie, ale on její tóny vnímal jen kdesi v zadní komoře své mysli, vzrušený vidinou, jak trestá děcko, jež vypadalo, jako by do školní lavice zabloudilo z obludária. Nebyl to přitom žádný grázl, jen obyčejný zakřiknutý dvanáctiletý kluk jménem Patrik, který by nejspíš nepoutal žádnou větší pozornost, nebýt jeho ohyzdnosti.

A přesto, nebo právě proto, se tento Patrik stal středem duševních hodinek, jejichž ručičky obíhaly po kružnici lákavé představy, jež přecházela do bdělého snění: představoval si ho a myslel na facku, která zaduní třídou a zanechá po sobě akustický stín. Nevěděl, kdy se z pouhých fantazií vylouplo něco, co se ocitlo na cestě k pevnému záměru – ten okamžik nezvýraznilo žádné duševní zemětřesení; jen tu vidinu převaloval na patře s čím dál větším požitkem, jako by ochutnával doušek drahého vína nebo – což se dělo často – zabíhal k výjevům ve filmech, které budou promítat v jednom zapadlém pornokinu, jež potají navštěvoval.

Tak či onak, Patrik Hochstatter byl nehezký, trapný, vyplašený hoch, zahloubaný do svého vlastního světa, v němž tyto nedostatky jakoby ztrácely význam a on je ve vzácných chvílích, kdy dorazily do jeho mozku, sledoval nechápavýma očima. V tělocviku spadl pokaždé, když měl splnit triviální úkon, který předepisovaly osnovy, a nezáleželo na tom, jak byl snadný. Za to nemůže ta koza, ječel na něj vždycky, vždyť ty neumíš ani doskočit na to pitomé odrazové prkno! Stokrát mohl vysvětlovat správnou techniku odrazu a dopadu, vykládat, co dělat s rukama, aby podpořily žádanou trajektorii pohybu, hovořit o odporu vzduchu a uvádět příklady známých atletů, on to vždycky zpackal. Přitom si pro ty kluky chystal i nákresy, přesný grafický návod, jak si poradit s každým úskalím požadovaného cviku, přenést se přes kozu, skočit do dálky. Ostatní tělocvikáři jen vrtěli hlavou, on ale vytrvale nosil těm syčákům knihy s fotografiemi, které si půjčoval nebo kupoval; v jednom atletickém klubu dokonce vyškemral filmovou pásku s instruktážním záznamem a promítl jim ji před hodinou, kdy měli skákat do výšky, na školní promítačce. Jako jediný z tělocvikářů – ředitel na něj zíral jako na návštěvu z vesmíru – přišel za vedením školy s prosbou, aby mu dovolili zřídit ve školní knihovně sekci tělesné kultury. Protože on, Nico Hückenheim, si naprosto vážně předsevzal, že svými metodami zrevolucionizuje strnulou výuku tělocviku v rakouském školství. Zavede do ní nové paradigma – ne kvůli pedagogické slávě, o tu ani v nejmenším nestál, ale proto, aby se škola, na které působil, stala překvapivou líhní nových sportovců, jeho příspěvkem vrcholovému sportu.

Jeho averze k Patrikovi ale netkvěla zdaleka jen v chlapcově neobratnosti, ve strachu, s jakým mu těsně před došlapem na odrazovou plochou zkapalněla kolena, v jeho až panické hrůze z pohybu. Nikomu by to neprozradil, ani před namířenou pistolí, ale Patrik ho dráždil ještě něčím jiným – připomínal mu postavičku Kalifornského krále z dětské knížky Tove Janssonové, kterou koupili své dcerce, aby si ji jednou mohla sama přečíst. Připomínal mu ho natolik, že ho jednou nebo dvakrát dokonce takto oslovil, ačkoli věděl, co riskuje: snadno se z toho mohla stát přezdívka, suchý troud zvyku, který se podle kouře dal vystopovat k nečekanému původci, stačilo, aby se kluk někde rozbrečel a pak ze sebe v přerývaných vzlycích vymáčkl: byl to pan učitel, kdo mu tak začal říkat, pan učitel Hückenheim. Ale ten kluk tak doopravdy vypadal, jako by seděl autorce modelem, když kreslila onu ilustraci: odstávající uši, řídké vlasy, široký a tenký ret…

Ten pitomý obrázek zachytával jeho nesmyslnou nevraživost, ale teprve čas ji předělával na opravdovou zášť. Čas běžel, venku žhnulo slunce, zadupávalo roztřesené stíny běžících postav do tvrdé antuky na běžeckém oválu a Patrik Hochstatter se s brekem zvedal z dráhy s cihlově červenými tečkami v rudých liniích, které mu řvaly na kotníku, jako by mu kůži rozhrábl pohrabáč; buď mu někdo podkopl nohu, nebo sám zakopl, u těchto nemotorných jedinců se nedalo vyloučit vůbec nic, a on mu dalších deset minut čistil rány peroxidem a předstíral, že neslyší jeho fňukání, ačkoli měl Kahna, Bischoffa a Mayera učit správné provedení střely na bránu, triky, jak udělit míči rafinovanou rotaci. Nezáleželo na tom, jak zručně utrhl kus obvazu a přiložil ho na hubeňoučkou, jako těsto bledou nohu, slunce vypalovalo každou plochu ve venkovském areálu školy takřka nesnesitelnou září, vydechovalo do vzduchu sálavé vedro, mazlilo se s namáhanými těly štědrým potem a maraton jednotlivých dnů a týdnů se při pohledu zpátky měnil na součet epizod, kdy musel ošetřovat Patrika, Patrika a ještě jednou Patrika a zanedbávat nevybroušené skvosty jako byl Mayer. Možná by to s jeho vztahem k tomu nemehlu nebylo tak zlé, nebýt pocitu, že maří jeho ambice, ničí jeho jedinou šanci dostat se ze školského prostředí.

Před několika měsíci se ucházel o místo v organizačním týmu jednoho malého házenkářského klubu, nic závratného, ale přesto se na tu schůzku pečlivě připravil. Jenže oni ho odmítli. Jejich otázky rudly v jeho tvářích, zatímco v očích se mu střídavě líhly zuřivost a rozpaky. (Působil jste někdy v nějaké soutěži?) „Ne, ale –“ „A proč si potom myslíte, že nám můžete pomoci?“ „Protože –“ „Je mi líto, ale bereme jen bývalé aktivní hráče.“ Utínali ho, než stačil dokončit své odpovědi, jako by se celý rozhovor od začátku rozvíjel na čistě formální osnově, jež měla vyhovět právní stránce věci, strohému faktu, že to místo sami inzerovali. Ne, neměl zkušenosti, ne, nepůsobil v žádném poloprofesionálním ani amatérském týmu, ne, ze sportovní všehochuti, kterou pěstoval jako student a která se proměňovala podle studijního programu, nevyplývala zřetelná specializace, ale proč by se nedala z tvárné hmoty univerzalismu nějaká vytavit? Když pohovor skončil a on vyšel ven, do tváře ho šlehal vítr, sykavé zvuky se probíraly listím jarních stromů a vpadaly do potichu vykašlávaných nadávek… idioti… kreténi… Studoval na vysoké škole, ale má být vysoká škola, kterou si člověk navíc sám ani nevybral, rozsudkem navěky? Nezískal snad jako pedagog cennou průpravu pro práci s mládeží, problémovými bytostmi, které potřebují usměrnit a vést? Jenže manažeři tří mládežnických oddílů – házená, fotbal, sálová kopaná, ano, dokonce i sálová kopaná, tak hluboko klesl – zavrtěli hlavou a trvali na svém: I na těchto postech chceme někoho, kdo tento sport sám několik let provozoval. Doma ho nával hněvu téměř zbavil příčetnosti, téměř a Tina raději odešla i s jejich malou dcerkou k sousedce, rozhodnutá nevrátit se, dokud neuplyne doba, kterou mu vyměřila jako odzkoušenou lhůtu – ústupek a podmínku v jednom –, aby se vyzuřil. Házel do sebe pozdní oběd s tupým údivem, že něco, s čím počítal jako s jasným výsledkem (házená, stejně jako předtím sálová kopaná, sálová kopaná, ježišikriste), se vypařilo do nicoty, která se vysmívala jeho pošetilým představám. Oblastní házená. Kurva, Nico.

Teprve když se uklidnil, uvědomil si, že existuje řešení. Bylo prosté a jasné, čisté jako obzor vytáhnutý z šeré krajiny náhlým zábleskem slunce, které čekalo, až bude moci zazářit. Pokud bude těm krátkozrakým jelimanům posílat do oddílů prvotřídní potěr, chlapce, kteří už budou mít ve svalech zaseta semínka vyšších dovedností, přesně těch, které vzbuzují zájem sportovních scoutů, dojde jim, komu vlastně přibouchli dveře před nosem.

A proto dřel. Dřel, ale místo toho, aby s hrstkou vybraných překonával obvyklé pojetí školské výuky, do ochraptění musel opakovat jedny a tytéž instrukce oslům jako byl Patrik. Co je to rozběh, co je to odraz, co je to let a co je to doskok, zatímco oni na něho otupěle zírali a čekali, kdy se mučivě pomalá hodina doplazí k svému konci. Kde mu měl zůstat čas na pilování závěsné a kročné techniky? Kdy měl učit rozdíl mezi rotační technikou při vrhu koulí a technikou sunu? Nikdo by mu nevyčítal, kdyby se schoval za předsudek, podle něhož stačí, když se děti v tělocviku trochu protáhnou a jednoduchými aktivitami se rozdělí na kastu vyvolených a zbytek, jemuž geny nedopřály atletické tělo. Nikdo by mu to nevyčítal, ale tím by upadl do rozčilující průměrnosti a nepřímo potvrdil, že ho sportovní svět ignoruje právem. Chápal, že by udělal nejlíp, kdyby se na Patrika a spol. vykašlal a nechal je, ať předvedou svůj nedomrlý pokus o skok do dálky nebo do výšky, a vyčlenil si privilegovanou skupinku, s níž bude metodicky pracovat, ale smysl pro perfekcionismus mu takovou benevolenci nedovoloval – pokud měl dostat z hvězd vyšších ročníků maximum, pak si sám nemohl povolit nic menšího než maximalistický přístup: ve všem a ke každému.

Ne že by jeho taktika, jak upoutat pozornost sportovních klubů, dvakrát vycházela. Kluci, kteří se pyšnili vizitkou školních rekordmanů, konkurenci z jiných škol nijak zvlášť nepřevyšovali. Byli dobří, to ano, ale nepředstavovali žádný zázrak ze školy na Liehm Strasse a nikdo se vzrušeně nedohadoval, kdo za ním stojí. Na určité úrovni se rozdíly stíraly – ti kluci se od sebe nedali pořádně rozeznat, ani z fyzického hlediska, ani podle výsledkových tabulek, které rok co rok obměňovaly jména u časů a skóre, jež zůstávaly zoufale stejné – a na tomto tajemství výsledků seskupených okolo tělesných možností čerstvě pubertálního věku ztroskotávalo i jeho zarputilé odhodlání povýšit své hodiny na dávky špičkového tréninku.

Takto jeden školní rok skončil a začal další, nebe se na podzim zatahovalo strašidelnou černí a suché zvuky v tělocvičně srovnávaly tvrdá prásknutí míče s udeřením hromu, aniž by se něco změnilo. Svět plynul okolo něj a ignoroval jeho neustále přepisované přípravy a harmonogramy i skutečnost, že začal hrát fotbal v jednom malém nadšeneckém spolku. Roky 1976, 1977 a 1978 utekly, v zemi rostla inflace a nezaměstnanost, světem cloumal ropný šok, referendum o neválečném využití jaderné energie dopadlo těsně v neprospěch jejích zastánců a kancléřem se znovu stal Bruno Kreisky a on ustrnul v rutině nesmlouvavých povelů a úporné snahy vykovat z nich šipku svého vlastního vzestupu. Křičel, ukazoval, předváděl a zase křičel, hrál roli zapáleného učitele, hrál ji tak dobře, že ředitel školy prohlašoval, že snad ještě nikdy neviděl učitele tak oddaného své práci, a kolegové tělocvikáři ho považovali za polovičního blázna, o němž se dá hovořit jedině s respektem. Nikdo netušil, že ve skutečnosti tohle povolání nemůže ani cítit, že mu ho jeho otec nasadil jako obojek, že když už nebyl tak dobrý, aby se prosadil jako sportovec, chtěl studovat sportovní management, ale jeho despotický otec trval na svém a ještě teď říkal: vidíš, jak dobře jsem ti poradil. A podruhé těhotná žena, která ho nepřitahovala a kterou si vzal v pátém měsíci těhotenství, doma vykřikovala, že se žene za pošetilými sny: nemáme moc, ale můžeme slušně žít, máme dceru, proboha, teď nemůžeš riskovat, potřebujeme ten příjem, potřebujeme jistotu, vždyť jsi dobrý kantor, každý to říká, vzhlížejí k tobě i ti nezvladatelní kluci, s kterými si nikdo jiný neví rady, tak o čem to proboha mluvíš, jaká výpověď? Všechno, co říkala, byla pravda, pravda zatloukaná kladivem praktických potřeb, ona sama se vzdala svých myšlenek na akademický titul a srostla se svým mateřstvím – čas se zplošťoval do přímky, jež za sebou zanechávala kostrbatou čáru promarněných let. Niki Lauda se stihl stát mistrem světa a v následující sezóně závodil pro tým Brabham a o další rok později odešel po Velké ceně Kanady z formule 1 a Austria Vídeň získala ligový pohár potřetí v řadě a on v sérii hádek s Tinou kapituloval. Bydlel teď v životě své ženy a v životech svých dětí a druhé dítě ho s konečnou platností zatlouklo jako hřebík do údělu, který si sám nevybral.

Možná jen klesal do lůžka připravených výmluv. V matematice dal Patrikovi první pohlavek, letmý, takřka bezbolestný, třída ho vstřebala jako slinu na rtu. A potom druhý, týden nato už ani nevěděl proč. Mezitím vlepil pár facek jiným chlapcům, těm s pověstí známých firem, a s kamennou tváří ignoroval jejich stisknuté rty a obsidiánové oči i výraz, jenž ve stejném okamžiku polkl a vyplivl zaskočenou reakci. Vynadal Patrikovi kvůli zpackanému příkladu u tabule, sázel chladná slova, jako když na papír dopadají sdružené údery psacího stroje, a chlapec potom v lavici hryzal tužku a v očích se mu přetlačovala zuřivost s pokorou, ale ať už si jeho rty šeptaly cokoli, neodvažovaly se to říct nahlas. Udělal z něho vedoucího jedné ze skupin při skupinové práci, ačkoli věděl, že kluk na tuto roli nestačí, a prohlásil, že pokud některá ze skupin nevyřeší úlohu, která čekala v zalepené obálce jako odjištěný granát, domácí úkol dostanou všichni. Musíte se naučit týmové práci. Patrikova skupina samozřejmě propadla. A čí je to vina? švihl jeho hlas, převalil se přes polekanou kličku v Patrikově tváři, zatímco Mayer, čtyřkař a suverénně nejslabší člen Patrikovy skupiny, na něho vyzývavě hleděl, vědomý si svého postavení nedotknutelného sportovce, ale on mluvil dál, natáčel káravou čepel, aby odrážela jas kruté pravdy a metala ji přímo do poddajných mozků. Vedoucí nese zodpovědnost! Zopakujte to. Vedoucí nese zodpovědnost. Rozpačité ticho – a potom dva nebo tři iniciativnější hlásky škrtly zápalkou a probudily disharmonický chór: Vedoucí nese zodpovědnost. Všímal si, že i Patrikovy rty se neochotně hýbou, s nenávistnou výhradou mumlají poučku, která se krátkou chvíli chvěla ve vzduchu, jako by ho roztleskávala, než se zase vzdala. A oči mu přepínaly z žáků na interiér třídy, z Patrika a Mayera na výkresy na nástěnkách, plakáty s výukovými schématy, seznam narozenin a mapu světa: alibi nezúčastněného, spravedlivého učitele, který všechny sekýruje rovným dílem.

Ale skutečná pohroma přišla toho dne, kdy oznámil, že skuteční sportovci sportují i v náročných podmínkách. V ústech skrýval zívání. Silke dostala v noci horečky a musel ji vézt na pohotovost, což byl risk, protože večer trochu popíjel, aniž by to Tina věděla. Navzdory počasí (vládl řezavý vítr, ale naštěstí nepršelo) se rozhodl vytáhnout kluky ven. (Byl to prvotní záměr nebo kamufláž?) Jeho kolega se na něj podíval s tázavě zvednutým obočím, ale nahlas neřekl nic. On pokrčil rameny a vyšel z kabinetu, bez nejmenší potřeby něco vysvětlovat. Nelítostně naordinoval těm syčákům sprint. Kluci se vlekli se startovním bloky, trousili se k nástupu a jejich tváře prozrazovaly, co si o jeho vrtochu vlastně myslí. Při rozcvičce se flákali, toužebně pošilhávali po tělocvičně, z jejíchž prosklených částí se linula do podmračeného dopoledne slabá záře, a v běžeckém sektoru poslouchali, jak se zaklekává do bloků, co se děje s energií při odrazu, proč je takzvaný nízký start tak důležitý. „Nemusíte to umět jako Hasely Crawford,“ přednášel, „ale základní techniku si osvojí každý.“ Pohled mu spočinul na Patrikovi, ale vzápětí cukl, jako by spatřil hada, škubl očima, aby tichý vykřičník nevyzněl jako verdikt.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vaše tváře zla.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.