Petr a Lucie

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Romain Rolland

Petr a Lucie – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pacis Amor Deus

(Propertius)

Příběh se odehrává od středy 30. ledna
do Velkého pátku 29. března 1918.

Petra pohltilo metro. Neurvalý, horečný dav. Stál u dveří v sevření lidských těl, dýchal s nimi těžký vzduch, který procházel jejich ústy, sledoval a neviděl černé, dunící klenby, po nichž klouzaly zářící zorničky vlaku. Hlavou se mu honily stejné stíny, stejné tvrdé a roztřesené záře. Škrtil ho ohrnutý límec kabátu, paže měl přimáčknuté k tělu, rty pevně sevřené, na čele vlhkém potem ho pokaždé, když se otevřely dveře, zamrazil závan zvenčí, snažil se nevidět, snažil se nedýchat, snažil se nemyslet, snažil se nežít. Srdce mladého, osmnáctiletého chlapce, skoro ještě dítěte, bylo plné temné beznaděje. Nad ním, nad stíny kleneb, nad krysí chodbou s uhánějící kovovou příšerou, hemžící se lidskými troskami – je Paříž, sníh, chladná lednová noc, zlý sen o životě a smrti – válka.

Válka. Přišla před čtyřmi lety. Těžce dolehla na jeho dospívání. Zaskočila ho v složitém duševním období, kdy mladý chlapec, zmatený probouzejícími se smysly, otřeseně objevuje zvířecké, slepé a drtivé síly života, jemuž je vydaný napospas, i když se o něj neprosil. A má-li citlivou povahu, něžné srdce a křehké tělo jako Petr, zažívá (aniž se odvažuje někomu se svěřit) odpor a hrůzu, vyvolané všemi surovostmi, špinavostmi a absurditou plodící a poživačné přírody – té rodící bachyně požírající vlastní mladé. Každý chlapec mezi šestnácti a osmnácti lety má v sobě kousek z duše Hamleta. Nechtějte po něm, aby chápal válku! (To se hodí pro vás, muži s okoralou duší!) Bohatě mu stačí, že musí pochopit život a odpustit mu. Obvykle se zahrabe do snů a umění, dokud si na svou proměnu nezvykne a nymfa nedospěje na konec trnité cesty od larvy až k dospělosti. V neklidném jaru dozrávajícího života potřebuje klid k rozjímání! Jenže oni si pro něj do jeho skrýše přijdou, vytrhnou ho z přítmí a křehoučkého, čerstvě vylíhlého jej vyhodí na syrový vzduch, mezi drsný lidský druh, který musí okamžitě vzít za svůj, aniž ho chápe, aniž chápe, proč by měl pykat za jeho šílenství a nenávisti.

Petra povolali spolu se spolužáky ze třídy, osmnáctileté děti. Do půl roku bude vlast potřebovat jeho tělo. Válka si ho vyžádala. Šest měsíců odkladu. Šest měsíců! Kdyby aspoň do té doby nemusel na nic myslet! Zůstat v onom podzemí. Už nikdy znovu nevidět kruté denní světlo!

Spolu se spěchajícím vlakem se vnořil do tmy a zavřel oči…

Když je znovu otevřel, pár kroků od něj stála za dvěma cizími těly dívka, právě nastoupila. Zprvu z ní viděl jen jemně řezaný profil zastíněný kloboukem, plavou kučeru na trochu pohublé pravé tváři, světlo usazené na líbezném líčku, jemnou linku nosu, horní ret a pootevřená ústa, rozechvělá předchozím spěchem. Branou očí vešla do jeho srdce, vstoupila tam celá; dveře se za ní zavřely. Hluk zvenčí ustal. Ticho. Mír. Byla tu.

Nedívala se na něj. Dokonce zatím ani nevěděla, že existuje. A už byla v něm! Držel její němý, schoulený obraz v rukou a neodvažoval se dýchat ze strachu, aby ho snad dechem nesmazal…

V příští stanici nával. Lidé pokřikovali a cpali se do plného vagonu. Petra tlačila a unášela lidská vlna. Z města nahoře nad klenutím tunelu sem dolů doléhaly hluché ozvěny výbuchů. Vlak se rozjel. V té chvíli vběhl na schodiště do stanice zděšený muž, obličej si zakrýval rukama a skutálel se dolů. Stačili zahlédnout krev, která mu protékala mezi prsty… Znovu tunel a tma… Vagonem zaznívají zděšené výkřiky: „Gothy jsou tady!“ V pospolitém vzrušení, jež všechna namačkaná těla slévalo do jediného, stiskl rukou ruku, jež se ho lehce dotkla. Když se podíval, uviděl, že je to Ona.

Vůbec se nesnažila vymanit. Na stisk odpověděla trochu křečovitě, rozrušeně, potom horoucí prsty zvláčněly, odevzdaly se a znehybněly. Zůstali tak, skrytí přítmím, s rukama jako schoulenýma v jednom jediném hnízdě; krev z jejich srdcí se v horku dlaní slévala do jediného proudu. Neřekli si ani slovo. Ani jednou se nepohnuli. Ústy se téměř dotýkal kadeře na její tváři a ušního lalůčku. Nedívala se na něj. Po dvou stanicích se vymanila, nedržel ji, proklouzla mezi těly a vystoupila, aniž ho spatřila.

Když zmizela, pomyslel si, že by ji mohl sledovat… Pozdě. Vlak už se rozjel. V příští stanici vyšel na povrch. Octl se znovu na nočním vzduchu, otřelo se o něj několik neviditelných, sněhových peříček a zděšené Město, pobavené vlastním strachem, nad nímž ve veliké výšce plachtili váleční ptáci. On však viděl jen tu, již měl v sobě; šel domů a za ruku držel neznámou.

Petr Aubier bydlel u rodičů nedaleko parku de Cluny. Otec byl soudce; o šest let starší bratr dobrovolně narukoval na začátku války. Poctivá měšťanská rodina, vlastenecky smýšlející, stateční, láskyplní lidé, kteří si nikdy nedovolili myslet sami za sebe, nejspíš ani netušili, že by to bylo možné. Pan předseda Aubier, poctivec, který vážnost úkolů spojených se svou funkcí staví nade vše, by se rozhořčeně ohradil proti podezření, dokonce by to považoval za nejhorší možnou urážku, že by jeho úsudky mohlo ovlivňovat něco jiného než principy spravedlnosti a hlas vlastního svědomí. Ovšem hlas jeho svědomí nikdy nepromluvil (lépe řečeno nezašeptal) proti vládě. Patřil rozenému státnímu úředníkovi, který přemýšlí výhradně v rámci hodnot uznávaných státem, proměnných, avšak nezpochybnitelných. Stávající moc vždy považoval za posvátnou samozřejmost. Upřímně obdivoval svobodné a neohebné duše z bronzu, slavné soudce minulosti; snad se i potajmu považoval za jejich pokračovatele. Byl to takový malý Michel de l’Hospital přejetý sto lety republikánského otročení. – Pokud jde o paní Aubierovou, byla stejně dobrou křesťankou jako její manžel republikán. S tou samou upřímností a poctivostí, s nimiž se on stával poslušným nástrojem moci proti vší svobodě, jež nebyla oficiální, ona s těmi nejčistšími úmysly mísila do svých modliteb vražedná přání, jež u příležitosti války formulovali ve všech evropských zemích katoličtí kněží, protestantští pastorové, rabíni a popové, tisk i správně uvažující lidé své doby. – Oba dva, otec i matka, své děti milovali, jako správní Francouzi k nim cítili hlubokou a niternou náklonnost, obětovali by jim úplně všechno, a aby se nelišili od ostatních, bez váhání by obětovali i je. Komu? Neznámému bohu. Abraham vodil Izáka k hranici ve všech dobách. Jeho slavná šílenost zůstává pro nebohé lidstvo nadále příkladem.

U tohoto rodinného krbu, jak tomu často bývá, se našla spousta lásky, ale důvěrnost veškerá žádná. Ti, kdo nechtějí nahlédnout do vlastní mysli, přece nemohou myšlenky volně sdílet s druhými. Ať už člověk cítí jakkoli, ví, že je zapotřebí zachovávat určitá dogmata; držet se v hranicích vymezených nenápadnými dogmaty už bývá poměrně namáhavé (to byl vcelku případ dogmat daných shůry), což teprve ta, která si umanou plést se do života a celý ho ovládnout, jak to mají ve zvyku naše laická, povinná dogmata! Jen si zkuste zapomenout na dogma Vlasti! Nové náboženství se obracelo zpět, ke Starému zákonu. Už mu nestačilo pouhé slovní uctívání, ani nevinné, směšné hygienické praktiky jako zpověď, páteční půst, nedělní klid, jež rozohňovaly naše „filosofy“ v dobách, kdy lid býval svobodný – pod vládou králů. Nové náboženství chtělo všecko, bralo jedině celého člověka, jeho tělo, krev, život i myšlenky. Krev především. Od dob mexických Aztéků božstva nikdy nepořádala takové hody. Bylo by hluboce nespravedlivé tvrdit, že věřící tím netrpěli. Trpěli, ale věřili. Ach mí ubozí bratři, lidé, pro něž je samo utrpení božím důkazem! Pan a paní Aubierovi trpěli jako ostatní a jako ostatní i zbožňovali. Ovšem po dospívajícím chlapci nikdo nemohl žádat, aby se zřekl srdce, smyslů a zdravého rozumu. Petr by býval chtěl aspoň vědět, co ho tíží. Kolik otázek ho pálilo, aniž je mohl vyslovit! Všechny totiž začínaly slovy: „Ale co když tomu nevěřím?“ – Už to je rouhání. – Ne, nemohl mluvit. Hleděli by na něj rozhořčeně, s ohromením, s obavami, s hanbou. A jelikož byl v tvárném věku, kdy se duše, chráněná příliš jemnou kůrou, v sebemenším vánku přicházejícím zvenčí ohne a s chvěním se nechá tvarovat jeho kradmými prsty, cítil se sám už předem zahanbeně a smutně. Všichni tolik věří! (Ale věřili všichni?) Jak to dělají? – Netroufal se zeptat. Jediný nevěřící uprostřed samých věřících cítí, že mu něco schází, snad nějaký přebytečný orgán, který ale všichni ti ostatní mají; člověk pak před nimi se zarděním skrývá svou nahotu.

Jedině starší bratr by býval mohl rozumět úzkostem mladého chlapce. Petr Filipa zbožňoval, tak jak často mladší sourozenci (ačkoli to žárlivě zastírají) vzhlížejí ke starší sestře či bratrovi, k nějakému kamarádovi, často jen vzpomínka na jediný, dávno uplynulý moment může v jejich očích představovat všechno, čím by sami chtěli být, co by sami chtěli mít rádi: směsici všeho počestného i pochybného, co má přijít. Starší bratr si těch bezelstných projevů úcty všiml a lichotily mu. Kdysi se snažil číst v bráškově srdci a ohleduplně mu vysvětloval: byl sice o dost statnější, ale přece jen stavěný ze stejné, jemné hmoty jako Petr, která v těch nejlepších mužích uchovává cosi z ženy, aniž by se kvůli tomu červenali. Přišla však válka a vytrhla ho ze započaté práce, z přírodovědných studií, z mladických snů i z důvěrného vztahu s mladším bratrem. V počátečním opojení ideály všeho nechal a jako veliký, bláznivý pták se vznesl do vzduchu s hrdinskou, absurdní iluzí, že zobákem a drápy skoncuje s válkou a znovu nastolí mír na zemi. Veliký pták se od té doby dvakrát či třikrát vrátil do hnízda; pokaždé mu bohužel ubylo peří. Přišel o spoustu iluzí a cítil příliš velkou potupu, aby o tom mluvil. – Styděl se za to, čemu dřív věřil. Byl hloupý, když nedokázal vidět život takový, jaký je! Teď se jej horlivě snaží zbavit všeho kouzla a vyrovnaně ho přijmout takový, jaký je. Netrestal jen sám sebe; ošklivé utrpení ho nutilo trestat i iluze, které znovu nacházel v srdci mladšího bratra. Když přijel poprvé a Petr k němu přiběhl s planoucí, světu odcizenou duší, okamžitě ho zmrazilo bratrovo přijetí, bylo jistě stále srdečné, ovšem vyznívalo hořce ironicky. Filip vmžiku zahnal otázky, které se Petrovi draly na rty. Jakmile je viděl přicházet, jediným slovem, jediným pohledem je smetl. Po dvou či třech pokusech se Petr s těžkým srdcem stáhl. Svého bratra už nepoznával.

Zato Filip Petra poznával až příliš. Poznával na něm, čím sám kdysi býval a čím už být nemůže. Nechal ho za to platit. Později toho litoval, ale nedal na sobě nic znát a pokračoval dál. Trápili se oba – jak už to tak bývá, podobné trápení je nespojovalo, ale vzdalovalo – s jediným rozdílem: starší bratr věděl, že se podobně trápí oba, zatímco Petr se v tom cítil sám a neměl se komu svěřit.

Proč se neobrátil na své vrstevníky, spolužáky? Zdálo by se, že dospívající chlapci by se měli semknout a vzájemně se podpořit. Tak tomu ale nebylo. Jakási smutná fatalita je nepouštěla k sobě, držela je rozptýlené ve skupinkách, dokonce i v rámci těchto nepočetných hloučků vládl odstup a zdrženlivost. Ti nejprimitivnější se s očima zavřenýma a s hlavou napřed vrhali do válečného proudu. Většina se držela zpátky, necítila žádné souznění se staršími ročníky, které šly před nimi; vůbec nesdíleli jejich zaujetí, naděje a nenávisti; přihlíželi běsnění jako se někdo, kdo drží půst, dívá na opilce. Co ale mohli zmoci? Mnoho jich založilo časopisy, jejichž jepičí život vyhasínal s prvními čísly pro nedostatek vzduchu; cenzura je udusila; veškeré francouzské myšlení se octlo pod poklopem. Ti nejvybranější z mladých, příliš slabí, aby se vzbouřili, a příliš hrdí, aby si stěžovali, předem věděli, že válečnému noži neuniknou. Čekali, až na ně na jatkách přijde řada, mezitím mlčky sledovali a soudili, každý sám pro sebe, s trochou pohrdání a s fůrou ironie. Opovrhovali stádní mentalitou, a tak se sami uchýlili do intelektuálního a uměleckého egocentrismu, zidealizovaného sensualismu, kde štvané já uplatňovalo vlastní práva proti lidskému společenství. Uboze směšnému společenství, které se v očích těchto mladíků jevilo jedině a pouze jako hromadně spáchaná a zároveň podstoupená vražda! Předčasně nabyté zkušenosti jim sebraly iluze: viděli, jakou hodnotu měly ty samé iluze pro starší ročníky, a že i ti, kteří v ně nevěřili, za ně platí životem. Přestali důvěřovat i svým vlastním vrstevníkům, člověku obecně. A navíc, svěřovat se v té době mohlo vyjít draho! Dennodenně padala udání, vlastenecky založení práskači, které státní moc odměňovala a podporovala v rozletu, donášeli myšlenky, důvěrné rozhovory. A tak se tito mladí lidé i z opatrnosti, ze ztráty odvahy, z pohrdání smířili s vlastním duševním osaměním a tak málo se svěřovali navzájem.

Petr mezi nimi nemohl nalézt Horacia, kterého hledávají osmnáctiletí Hamleti. Považoval za hrozné ztotožnit se s veřejným míněním (s tou prodejnou holkou), ale zároveň potřeboval souznít s dušemi, které by si sám vybral. Nedokázal se spokojit sám se sebou, na to byl příliš citlivý. Trpěl všeobecným utrpením. Nakládal si ho však příliš – lidstvo úhrn všech bolestí nakonec unese, protože má mnohem tvrdší kůži než křehký, dospívající chlapec. – Čeho si však Petr nenakládal, ale co ho tížilo ještě víc než utrpení světa, byla jeho tupost.

Smrt ani utrpení neznamená nic, pokud vidíme smysl. Je správné se obětovat, chápeme-li proč. Ovšem jaký smysl může ve světě a jeho rozervanosti vidět dospívající člověk? Čím ho může, je-li upřímný a zdravý, upoutat sprostá pranice, při níž se národy střetávají jako zpitomělá beranidla nad propastí, do které se nakonec skutálejí všichni? Cesta je přitom dost široká pro všechny. Tak proč ta zuřivá vášeň zničit sama sebe? Proč existují pyšné vlasti, loupeživé státy, národy s povinnou výukou vraždění? Proč se lidské bytosti všude možně vzájemně zabíjejí? Svět, který požírá sám sebe? Proč ta noční můra monstrózního a nekonečného řetězu života, jehož každý článek vráží čelisti do týla předchozího, pase se na jeho těle, raduje se z jeho bolesti a žije z jeho smrti? Proč boj a proč bolest? Proč smrt? Proč život? Proč? Proč?

Toho večera, když se chlapec vracel domů, ono proč mlčelo.

Přitom všechno zůstalo při starém. Petr byl ve svém pokoji, obklopený papíry a knihami. Kolem důvěrné zvuky. Z ulice zněla polnice oznamující konec poplachu. Ze sklepa na schodiště doléhalo spokojené klábosení nájemníků. O poschodí výš zběsilé přecházení starého souseda, který už měsíce čeká na nezvěstného syna. – Starosti, které tam při odchodu nechal, však už v pokoji nečíhaly.

Občas se přihodí, že chraplavě zazní neúplný akord; nenechá mysl na pokoji, dokud se nepřidá tón, díky němuž se nepřátelské či chladně cizorodé složky spojí jako navzájem neznámí lidé, kteří čekají, až je někdo představí. Ledy se prolomí a soulad plyne od jednoho člena k druhému. A tato duševní chemie, vlažný a letmý dotek právě účinkoval na Petra. Neuvědomoval si příčinu té změny; ani ho nenapadlo po ní pátrat. Cítil však, že obvyklé nepřátelství všeho okolo je rázem pryč. Celé hodiny vám v hlavě tepe bolest: zničehonic si uvědomíte, že zmizela; jak odešla? Ve spáncích už jen bzučí sotva slyšitelná ozvěna… Petr novému klidu nevěřil. Měl podezření, že je to jen přestávka, za níž se skrývá ještě surovější návrat zla, které zatím nabírá dech. Z umění znal chvilky oddechu. Když nám do očí vstoupí božská proporce linií a barev nebo když se z rozkošnického nitra rezonující ulity vylupují a proplétají krásné, proměnlivé hry akordů, odpovídající zákonům harmonie, rozhostí se v nás klid a zaplaví nás radost. Je to ale vlnění přicházející zvenčí; jako když nás uhranou vzdálené ohně slunce a drží nás povznesené nad vlastním životem. Trvá to jen chvíli; brzy spadneme zpět. Umění odjakživa obstarává jen přechodné zapomnění na skutečnost. Petr s obavami čekal, kdy přijde podobné zklamání. – Vlnění však tentokrát vycházelo z něj. K žádnému zapomínání nedošlo. Všechno se však slaďovalo. Vzpomínky, myšlenky, nové zážitky. Všechno v pokoji, až po knihy a papíry, znovuožívalo, znovunabývalo ztracených významů.

Několik měsíců po duchovní stránce jen živořil, stejně jako mladý strom v plném květu uvadne po návštěvě ledových mužů. Nepatřil k prakticky založeným chlapcům, kteří využili úlevy poskytnuté univerzitou mladším ročníkům povolaným na frontu, aby si díky shovívavosti zkoušejících narychlo opatřili diplom. Necítil ani zoufalou lačnost mladého člověka, který se při vidině blížící se smrti cpe dvojnásobnými sousty, hltá poznatky, aniž si je bude moci v životě ověřit. Veškeré jeho nadšení utínal neustálý pocit prázdna, které je na konci, prázdna, které je vespodu, které se skrývá všude možně pod krutým a absurdním přeludem o světě. Vrhnul se na nějakou knihu či myšlenku – záhy ztratil odvahu a odložil ji. K čemu to všechno? K čemu poznávat? K čemu se obohacovat, když stejně o všechno přijdeme, všeho necháme, když nám nic nepatří? Aby činnost nebo věda měly nějaký smysl, musí ho mít život sám. A toho nedokázalo dosáhnout ani úsilí vyvinuté rozumem, ani snažné prosby srdce. – A teď, zničehonic, přišel sám od sebe… Život má smysl…

Co je to? – Když pátral, odkud se bere onen úsměv v jeho nitru, uviděl pootevřená ústa, na něž vroucně toužil položit rty.

V normálních časech by takové tiché uhranutí určitě pominulo. Dospívající, zamilovaní do lásky, je nachází ve všech očích; od jedněch k druhým je lačné a nejisté srdce sbírá jako pyl; nemá proč spěchat a usazovat se: jeho den teprve začíná.

Ovšem Petrův den bude krátký – musí si pospíšit.

Chlapcovo srdce spěchalo tím spíš, že mělo zpoždění. Velká města zdálky vypadají jako doutnající sopečná krajina citů, ve skutečnosti však skrývají čisté duše a nevinná těla. Kolik chlapců a dívek si váží lásky tak, že si panenské city uchovávají až do svatby! Dokonce i ve vybraných kruzích, kde se zvídavost probouzí předčasně, nalezneme za nezávaznými řečmi mladé mondény či studenta tolik podivné neznalosti; sice znají vše, ale nevědí nic! V srdci Paříže se najdou bezelstná zákoutí, klášterní zahrádky, průzračné prameny. Paříž však zrazuje její literatura. Jejím jménem hovoří ti nejušpiněnější. Ostatně víme toho dost o tom, jak falešná lidská důstojnost často brání čistým duším přiznat se ke své nevinnosti. – Petr lásku zatím nepoznal; byl vydán napospas jejímu prvnímu volání.

K okouzlení jeho mysli přispívalo i toto: jejich láska se zrodila pod křídlem smrti. Rukama se hledali v pohnutém okamžiku, kdy cítili nad hlavami hrozbu bomb a za srdce je vzal pohled na krvácejícího, zraněného muže; oba v oné chvíli pochopili, zároveň s chvěním vystrašeného těla, jak srdečně může utěšit neznámý přítel. Prchavý stisk! Jedna z rukou, mužská, říká: „Opři se o mě!“ – A druhá, mateřská, zahání vlastní strach, aby mohla říct: „Ty můj chlapečku!“

Nic z toho nebylo vysloveno ani vyslechnuto. Ovšem vnitřní šepot vyplní duši mnohem lépe než slova, která jsou jen závojem z listoví zastírajícím myšlenku. Petr se nechal kolébat oním tichým bzučením. Jako když zpívá nazlátlá vosa proplouvající stíny a světly bytosti. Dny začaly malátně plynout v pocitu sklíčenosti. Osamělé, obnažené srdce snilo o horkém hnízdě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Petr a Lucie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.