Roman Cílek

Jak šly dny, měsíce a roky

Čas předmnichovský, Mnichov,

druhá republika, protektorát

Obsah

Úvodem

ČAS PŘEDMNICHOVSKÝ 1938

DRUHÁ REPUBLIKA 1938

DRUHÁ REPUBLIKA 1939

PROTEKTORÁT 1939

PROTEKTORÁT 1940

PROTEKTORÁT 1941

PROTEKTORÁT 1942

PROTEKTORÁT 1943

PROTEKTORÁT 1944

PROTEKTORÁT 1945

Historie je svědectví času, světlo pravdy, učitelka života, zvěstovatelka dávných dob.

Cicero

Fotografie na obálce: Oslavy Dne branné moci. Přehlídka německých okupačních vojsk na Václavském náměstí v Praze 19. března 1939 (ČTK/neznámý autor)

Copyright © Roman Cílek, 2018

Editor © Josef Pepson Snětivý, 2018

Photograph © ČTK/neznámý autor, 2018

Cover & Layout © Nakladatelství ČAS, Alena Šulcová, 2018

© Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz, 2018

ISBN 978-80-7475-231-5

Úvodem

Roky 1938 až 1945.

V málokterém jiném, historicky vzato nedlouhém úseku našich dějin se nashromáždilo nejen tolik událostí, ale často i protichůdných, do krajnosti a až na hranu snesitelnosti vypjatých a všenárodně vnímaných pocitů. Byl to skutečně zvláštní čas, nečernobílý čas, zvláštní dny, měsíce a roky. Jako v okénku bizarního orloje se v rychlém sledu střídaly okamžiky vlasteneckého vzepětí a hned poté studu z ponížení a zrady, chvíle nadějí i beznadějí, bolesti, strachu, utrpení, slz, ale i odhodlání, vzdoru a znovuvzkříšených nadějí. A do toho všeho ještě ubíhal po souběžné ose času běžný život se svým těžko zastavitelným rytmem nocí a dnů, usínání i probouzení, úsměvů i pláče.

Pokusil jsem se cosi z toho zachytit.

Pln pokory však v této chvíli, kdy předávám výsledek čtenářům, pociťuji, že to byl úkol téměř nesplnitelný. Jako kdyby se člověk pokoušel z vody nabrané do dlaně zmapovat proud rozvodněné řeky. Postihnout lze vždy a ze všech zorných úhlů jen zlomek. Ale i ten snad – pevně věřím – cosi vypovídá o době, kterou musely prožít generace našich předků, a my bychom si jistě nepřáli, aby ji museli tak či onak prožít naši potomci. „Každé ohlédnutí za tím, co bylo, je i mrazivým poučením,“ říká hlavní hrdina jedné z knih Ernesta Hemingwaye. A s klasiky, byť již dávno mrtvými, neradno se přít.

Praha, léto 2018

Roman Cílek

ČAS PŘEDMNICHOVSKÝ

1938

Mobilizaci v roce 1938 provázela národní hrdost i odhodlání bránit republiku

28. března

Německo v ostrém stylu zahajuje další etapu své rozpínavosti.

Pouhé dva týdny po triumfálním obsazení Hitlerova rodného Rakouska a jeho připojení k Velkoněmecké říši přijímá říšský kancléř k narychlo svolanému tajnému jednání nejvyšší představitele Sudetoněmecké strany (SdP) Konrada Henleina a Karla Hermanna Franka. V přítomnosti svého stranického náměstka Rudolfa Hesse a ministra zahraničí Joachima von Ribbentropa oznamuje zásadní změnu cílů ve vztahu k německé menšině na území Československa. Zatímco až doposud se hovořilo hlavně o posílení jejich autonomie, nyní už je tomu dle Hitlera jinak: „Rozhodl jsem se v krátké, velmi krátké době vyřešit československý problém jako celek.“ Pro SdP z toho vyplývají jasné úkoly: musí se stupňující se naléhavostí klást takové požadavky, které budou pro pražskou vládu a místní úřady v čs. pohraničí nepřijatelné, což vystupňuje potřebné napětí a bude pro Berlína záminkou k zásahu. Sám Konrad Henlein, rodák z Vratislavic nad Nisou a před vstupem na politickou dráhu učitel tělocviku v Aši, to v závěru schůzky shrnuje slovy: „Musíme žádat tolik, abychom nikdy nemohli být uspokojeni.“

3. dubna

Policejní ředitelství v Liberci hlásí svým nadřízeným v Praze: „Pomocí nasazených agentů se podařilo zjistit, že před krátkým časem se konalo tajné shromáždění vedoucích představitelů SdP z Liberecka, kteří projednávali postup při převzetí moci v sudetoněmeckém prostoru a rozdělovali si úkoly a funkce také pro případ vstupu říšskoněmeckého vojska na toto území.“

21. dubna

Specializované štáby německých ozbrojených sil na rozkaz říšského kancléře Hitlera a pod přímým dohledem šéfa vrchního velení armády (OKW), jímž byl generál Wilhelm Keitel, urychleně rozpracovávají klíčové body plánu na bleskový přepad Československé republiky s krycím názvem Fall Grün (Případ Zelený). Podstatou má být neočekávaný drtivý úder, k němuž by došlo po předchozím vyprovokovaném či inscenovaném incidentu, který by akci aspoň zčásti obhájil před světovou veřejností. Předpokládala se přímá i nepřímá podpora beckovského Polska a horthyovského Maďarska. Štábní zpracovatelé plánu docházejí k teoretickému závěru, že Československo se dokáže bránit mnohonásobné německé přesile jen zhruba čtyři dny. Taktickým základem plánu je útok po křídlech, který by rychle sevřel československou armádu do kleští.

24. dubna

Druhým dnem vrcholí v Karlových Varech manifestační sjezd Sudetoněmecké strany, který je ohlášen jako soukromé shromáždění, protože demonstrace jsou v souvislosti s blížícími se obecními volbami zakázány. Českým novinářům na rozdíl od početné skupiny žurnalistů z Německa není vstup do jednacího sálu umožněn. Předsedající dr. Fritz Köllner oznamuje, že strana má nyní 770 000 členů, a přednáší „slib věrnosti celého sudetského Němectva Konradu Henleinovi jako jeho vůdci“. Pak se slova ujímá sám Henlein a dle v říši v březnu dohodnuté režie přednáší osmibodový souhrn požadavků, který vstupuje do historie jako Karlovarský program. Útočně formulovaný nátlak na rozsáhlou, skoro až absurdní autonomii pro sudetské Němce a možnost zcela volného šíření nacistické ideologie má ve svém souhrnu i jednotlivých bodech zcela nepřijatelnou podobu, čímž se pro zahraničí vytváří potřebný dojem neústupnosti pražské vlády.

1. května

Prvomájové oslavy, označované tu také za Den německé práce, se v pohraničních městech s převahou německého obyvatelstva stávají příležitostí k demonstrativním vystoupením sudetoněmeckých předáků. „Chceme žít jen jako svobodní mezi svobodnými!“ hřímá Konrad Henlein. Nejotevřeněji se v Chebu vyjadřuje poslanec Georg Wollner: „Z taktických důvodů se nemohl Henlein již dříve přihlásit k nacionálnímu socialismu. Dnes se však již nemusíme skrývat a ukazovat dvojí tvář. Drží nad námi ruku sedmapadesátimilionový německý národ a říšský kancléř Adolf Hitler.“

6. května

Nejen v českém pohraničí, ale dokonce i v celém Německu jsou okázale slaveny čtyřicáté narozeniny donedávna zcela neznámého Konrada Henleina, vůdce sudetských Němců.

15. května

V několika českých denících je zveřejněn manifest na obranu republiku s názvem Věrni zůstaneme!, který sepsala a nyní předložila k veřejné podpoře skupina významných intelektuálů, sdružených kolem filozofa, sociologa a publicisty Josefa Fischera. Autoři v něm vyzývají československou vládu a všechny občany k obraně nezávislosti a celistvosti republiky před narůstajícím ohrožením státní suverenity nacistickým Německem, zasazují se za prvořadou myšlenku občanské svobody bez ohledu na poltické přesvědčení, rasový původ či náboženské vyznání. Představitele politických stran signatáři manifestu vyzývají, aby ustali v půtkách, které národ oslabují, a vědomi si významu demokratického Československa v otázce evropského míru a stability podřídili stranické zájmy potřebám celé společnosti. Po zveřejnění manifestu následuje rozsáhlá podpisová akce, řízená Petičním výborem Věrni zůstaneme, který se o rok později stane jednou z klíčových základen formujícího se domácího odboje. Od května 1938 do podzimního času Mnichovské dohody podepisuje manifest 308 vědeckých, kulturních a uměleckých osobností a přes milion československých občanů.

20. května

Československo v odpověď na neklid v okrajových oblastech státu vyhlašuje částečnou mobilizaci armády (jeden ročník záloh, pět ročníků specialistů, dále 15 000 příslušníků Stráže obrany státu, celkem zhruba 200 000 mužů). Vojenské jednotky obsazují klíčová místa v pohraničí, posíleny jsou tam také policejní a četnické složky.

Noc z 20. na 21. května

Na státní silnici poblíž Chebu dochází k incidentu, který se vedoucím činitelů SdP velmi hodí. V rámci zostřených pořádkových opatření vystřelí četnická hlídka na dvojici mužů na motocyklu, kteří ignorují světelné znamení „Stůj!“ a pokračují v jízdě. Při následné havárii oba jezdci, činovníci SdP a ordnerské organizace Hofmann a Böhm, přicházejí o život.

22. května

Na území Československa začíná první kolo obecních voleb (další kola se odehrají 29. května a 12. června).

25. května

V rozhovoru s Wardem Princem, redaktorem britského listu Daily Mail, prohlašuje Konrad Henlein (v přímé souvislosti s pohřbem v Chebu), že „do podzimu musí být a také bude sudetská otázka v Československu vyřešena“. Německé tajné služby a centra propagandy důvěrně označují toto Henleinovo vyjádření za „krajně neuvážené a zbytečně prozrazující“ a zakazují jeho publikování v říšském tisku.

26. května

Veřejný chebský pohřeb obětí incidentu se stává řízenou manifestací. Obřadu se účastní většina poslanců SdP a dva němečtí vojenští přidělenci pokládají na katafalk věnec s Hitlerovým jménem na stuze.

Mnichovskou dohodu provázely úsměvy jejích samozvaných aktérů – ale její důsledky pro nás byly všechno, jen ne veselé

Následný průvod ulicemi vyzdobenými prapory s hákovým křížem působí hrozivě. V čele zástupu jdou Henlein a Frank, oba oblečení do šatů vojenského střihu. Nikdo z místních Čechů se neodvažuje opustit bydliště, armáda, policie a četnictvo dle příkazů shora setrvávají ve služebních objektech. Výhružný hlas zaznívá i přímo z říše. Ministr zahraničí Joachim von Ribbentrop prohlašuje: „Německo nebude mlčky přihlížet, jak je méněcennou národností prolévána krev bezbranných Němců.“

28. května

Při důvěrné rozpravě se všemi významnými pracovníky ministerstva zahraničí, armády a nejvyšších nacistických úřadů oznamuje říšský kancléř Adolf Hitler své rozhodnutí: „Chci, aby Československo zmizelo z mapy!“ (Navazuje tím na svou předchozí strategickou rozvahu z 5. listopadu 1937, v níž se uvádí: „Cílem německé politiky je zabezpečit si a udržet masy lidí a jejich množství zvětšit. Jde tedy o problém prostoru. U Rakouska a Československa mi nejde o pouhé korektury hranic, ale mám v úmyslu přímo osvobodit deset milionů Němců žijících na těchto územích.“) Za krajní termín vyřešení československé záležitosti Hitler nyní určuje první říjnový den roku 1938.

30. května

Adolf Hitler podepisuje podrobnou směrnici k útoku na Československo, kterou mu v tajnosti připravily armádní štáby.

Květen

Ve dvou květnových termínech uskutečněné obecní volby přinášejí šokující narůst hlasů pro Henleinovu Sudetoněmeckou stranu. Ve dvaceti městech etnicky německého pohraničí dominuje SdP s průměrně 88 procenty odevzdaných hlasů.

7. června

Sudetoněmecká strana předkládá československé vládě ostře formulované memorandum se svými požadavky, jak je v druhé polovině dubna schválil jejich karlovarský sjezd. (Britská a francouzská vláda téměř souběžně zasílají do Prahy demarši, v níž doporučují přijetí těchto požadavků.)

Konec června

V hlavním městě Československa se schází 16. mezinárodní kongres PEN klubu (organizace demokraticky smýšlejících literárních tvůrců z celého světa). Účastníci vyslovují podporu hostitelské zemi, která je akutně ohrožena agresivním nacistickým Německem. Na kulturních stranách tisku je mimo jiné zaznamenán citát z emotivního vystoupení spisovatelky Marie Pujmanové: „Politická lhostejnost jakéhokoliv slovesného tvůrce by nyní byla zločinem! Je svatou povinností každého spisovatele zasahovat do politického dění, jak je to jen možné. Pero je zbraň!“

8. července

V Praze vrcholí X. všesokolský slet (započal 30. června). Celý průběh sletu vyznívá jako manifestace na obranu ohrožené republiky. Rozestavného běhu symbolicky zamířeného na pohraniční místa a okresy se účastní 42 000 běžců. Hudbu k závěrečnému cvičení 28 600 mužů v prostných doprovází všem srozumitelný a výmluvný text (autoři Pecháček a Seehák):

„Ni zisk, ni slávu!

Je jen jedna čest – pro život příštích vlastní život nést.

Mrtví, živí, nezrození dosud,

v bratrství vroucím neseme svůj osud!

Nechť silná těla vede silný duch!

Horoucí pravdou spjat je k druhu druh!

Otroctví, lži a nesvobodě – zmar!

Bratrství, pravdě, republice zdar!“

20. července

Britská vláda prostřednictvím vyslance Basila Newtona navrhuje prezidentu Benešovi, aby Československo přijalo „nezávislého vyšetřovatele a zprostředkovatele pro jednání se sudetskými Němci“. (Souhlas s tímto návrhem vyslovuje pražská vláda o pět dní později.)

25. července

Prezident Beneš po nátlaku z Londýna mění své zpočátku odmítavé stanovisko k vyslání britského zprostředkovatele.

3. srpna

Přijíždí mise údajně nezávislého pozorovatele a moderátora lorda Waltera Runcimana. (Pověřenci britské vlády a jmenovitě premiéra Chamberlaina se u nás s přestávkami zdrží až do 16. září. Jednají především s představiteli Sudetoněmecké strany a již jejich průběžné zprávy nikoli nestranně naznačují, že dohoda mezi sudetskými Němci a pražskou vládou je nemožná a bude zřejmě nezbytné, aby Československo přepustilo své pohraniční oblasti Německu.)

15. srpna

Německa armáda uskutečňuje rozsáhlé manévry v blízkosti československých hranic.

18. srpna

Lord Runciman se na Červeném Hrádku schází k osobnímu jednání s Konradem Henleinem. Zpráva z Runcimanova doprovodu k tomu uvádí, že „oba politici projevili značnou míru vstřícnosti a ochoty k řešení problému ohrožujícího mír v Evropě“.

30. srpna

Britský premiér Chamberlain na schůzi londýnské vlády oznamuje, že má v úmyslu v co nejbližší době jednat o československé krizi přímo s německým říšským kancléřem.

1. září

Henlein se na Berghofu setkává s Adolfem Hitlerem.

5. září

V Norimberku je zahájen X. říšský sjezd NSDAP. Všeobecně se předpokládá, že do maxima vyostřená záležitost sudetských Němců bude jedním z hlavních témat.

7. září

Vážný incident v Ostravě, cíleně vyprovokovaný poslanci Sudetoněmecké strany, vede k přerušení jakéhokoliv vyjednávání mezi SdP a československou vládou.

11. září

Obec čs. spisovatelů rozesílá do zahraničí výzvu s názvem K svědomí světa, usilující o získání podpory pro Československo.

12. a 13. září

Po Hitlerově otevřeně agresivním sjezdovém projevu v Norimberku, v němž zdůraznil, že „další utlačování Němců v Československu již nebude trpět“, propuká na mnoha místech v pohraničí násilná vzpoura. Ozbrojenými skupinami henleinovců jsou obsazena některá města a vesnice, čeští lidé jsou vystaveni nenávistnému násilí. Podle údajů pražského ministerstva vnitra ze 14. září 1938 zahynulo při tomto henleinovském puči 12 Čechů a 61 jich bylo zraněno. Poté, co se ozbrojeným silám republiky daří do značné míry obnovit klid, prchají vedoucí činitelé SdP do Německa.

13. září

K nejbrutálnějším událostem dochází v Habersbirku (dnes Habartov) na Sokolovsku (tehdy Falknov). V obci, kde ze tří tisíc obyvatel žilo jen 207 Čechů, ozbrojení henleinovci útočí na poštovní úřad a četnickou stanici. O život zde přicházejí praporčík Jan Koukol a strážmistr Antonín Křepela. Růžena Pardusová, manželka strážmistra Jana Parduse, která pracuje na poště a snaží se četníky varovat, je veřejně lynčována a utrpí četná zranění. Napaden je i autobus s muži četnického pohotovostního oddílu z Falknova, kteří přijíždějí Habersbirku na pomoc. Pod zákeřnou palbou umírají četař Vladimír Černý a desátník Stanislav Roubal.

14. září

Senátorka a mluvčí ženského hnutí Františka Plamínková publikuje otevřený dopis říšskému kancléři Adolfu Hitlerovi, v němž protestuje proti jeho urážkám československých vrcholných představitelů a především prezidenta Edvarda Beneše. „Jako poctivá demokratka považuji za svou lidskou povinnost vám, pane kancléři, napsat tato slova s pevnou vírou, že i proti vojenské přesile Pravda zvítězí.“ (Nacisté samozřejmě Plamínkové tuto opovážlivost neodpustili. Poprvé ji jako rukojmí zadrželi v den vypuknutí války. Podruhé se ocitla v rukou gestapa po denunciaci kolaborantského novináře Karla Wernera a v rámci heydrichiády skončila na kobyliském popravišti.)

15. září

V pohraniční obci Krajková (dnešní Sokolovsko) dochází v rámci potlačování henleinovské vzpoury k mnohonásobné tragédii. Německý příslušník naší armády za tmy zákeřně postřílel pět vojáků ze svého útvaru a smrtelně zranil místního četnického strážmistra, načež uprchl do Německa. Nikdy nebyl dopaden a za svůj čin potrestán.

17. září

Československá vláda zakazuje Sudetoněmeckou stranu a veškeré její případné další aktivity označuje za ilegální a velezrádné. Lord Runciman, který den předtím opustil Prahu, hlásí v Londýně závěry ze své československé mise. Označuje žádosti sudetských Němců o připojení sudetských oblastí k Německu za právně i morálně oprávněné. Další událost z toho dne připisuje k tomuto lordovu stanovisku přemnoho otazníků. Na německém území a pod velitelským dozorem armádních poradců vzniká z mužů, kteří uprchli z Československa, Sudetoněmecký dobrovolnický sbor (freikorps), tedy teroristická organizace, která okamžitě začíná realizovat záškodnické a sabotážní akce v čs. pohraničí.

19. až 22. září

Britský premiér Neville Chamberlain, prosazující „v zájmu záchrany míru“ krajně ústupnou politiku vůči Německu, se dvakrát (nejprve v Berchtesgadenu a poté v Bad Godesbergu) osobně schází s kancléřem Hitlerem, jehož útočné požadavky vůči Československu se však den po dni stupňují. Představitelé republiky jsou tímto vývojem, a také přetrvávajícím neklidem v okrajových oblastech státu, zaskočeni. Dne 19. září je v ultimativní nótě britské a francouzské vlády vysloven požadavek, aby Československo vydalo Německu pohraniční oblasti s více než 50 procenty německého obyvatelstva. Předběžné vládní prohlášení z 21. září, že „s pocity bolesti je třeba tyto návrhy přijmout“, však vyvolává ohromnou vlnu veřejného nesouhlasu. Ulice českých a moravských měst se zaplňují demonstranty, kteří mnohde až zoufale protestují proti ústupnému vládnímu postoji. V Praze svolává čtvrtmilionovou demonstraci právě ustavený Výbor na obranu republiky, do jeho čela se staví Ladislav Rašín, syn jednoho z „mužů 28. října“, zavražděného ve třiadvacátém roce při atentátu. Manifestace se koná před budovou Rudolfina, kde tehdy sídlil parlament, a končí slibem věrnosti republice. Představitelé státu jsou událostmi donuceni k ráznějším počinům. Vláda Milana Hodži podává demisi a po krátkém jednání je ustavena „vláda národní jednoty“, do jejíhož čela je postavena osobnost s gloriolou legionářského hrdiny od Zborova: jednooký armádní generál Jan Syrový.

23. září

Ve večerních hodinách vyhlašuje prezident republiky dr. Edvard Beneš úplnou mobilizaci československé armády. Během osmačtyřiceti hodin jsou ve zbrani téměř dva miliony mužů. Nástup mobilizovaných provázejí četné projevy nadšení a jasně vyjadřované snahy o obranu země. Na druhé straně však povolávací rozkaz ignoruje značná část záložníků z řad sudetských Němců a tito zběhové na mnoha místech posilují ozbrojené skupiny Sudetoněmeckého freikorpsu. V pohraničí až do příchodu armády stále trvají ozbrojené srážky. Na severní Moravě jsou henleinovci dočasně pány Albrechtic, Osoblahy a Jindřichova. Na Liberecku a Jablonecku se prohlašuje za místního velitele německý podplukovník Tittelbach. Střílí se v okolí Broumova, Kraslic, Falknova i Železné Rudy. Na mnoha místech se českoslovenští hraničáři, tedy hlavně policisté, četníci, celníci, pošťáci a nádražáci, dostávají do bezvýchodné situace. Jejich pražská a vůbec vnitrozemská ústředí je vyzývají, aby setrvali na svých místech, ale zároveň jim zakazují „provokovat“, což v praxi znamená, že se nesmějí s pomocí zbraní bránit proti skutečným provokatérům a teroristům. Marně dochází na ministerstvo vnitra a další úřady celá lavina stížností na nepřesné a neurčité pokyny, znemožňující orientaci. Řada těch, kteří pokynů shora uposlechli, nachází v pohraničí svůj hrob. Počet československých občanů násilně zavlečených do Německa přesahuje tisíc osob.

24. září

Z Paříže se rozlétá do světa varovné poselství představitelů německé antifašistické emigrace: „Přivtělení sudetských Němců k hitlerovskému Německu nebude pro ně znamenat svobodu, nýbrž nacistické otroctví. Sudetští Němci! Nedejte se oklamat tvrzením, že anexe sudetoněmeckého území zlepší vaše postavení. Neslibovali to lživě také po zabrání Rakouska? Ruce pryč od Československa!“

25. září

Spisovatel Karel Čapek zveřejňuje v Lidových novinách vpravdě nadčasový apelativní text, který má podobu modlitby a přitahuje k sobě značnou pozornost občanů:

„Bože, který jsi stvořil národy a všem jsi vdechl touhu žít ve cti, zbav dnešní svět toho nejhoršího: lži. Lži, která podpírá a připravuje násilí a učí lidi nenávidět se navzájem. Lži, která otravuje národy a vykopává mezi nimi propasti, jež snad ani desítky let nevyrovnají... Bože, vrať světu pravdu! Bude to víc než smlouva míru, bude to cennější než každé spojenectví… Za každou lží jde úklad a násilí, každá lež je útok na bezpečí světa… Zbavit svět lží je víc než odzbrojení. Jaké to bylo divné jasnozření, když náš Masaryk vepsal do našeho státního znaku slova Pravda vítězí. Jako by tušil, že jednou lež podnikne generální útok na náš stát a národ, a už předem razil heslo pro toto utkání. S tím heslem můžeme jít do boje, a jenom s tím heslem může jít celý svět do míru. Neboť jenom bez lži se mohou lidé a národy dorozumět, ať mluví jazykem kterýmkoliv.

Bože, vrať světu pravdu!“

29. září

Krátce před půlnocí podepisují v Mnichově vrcholní představitelé Německa, Itálie, Velké Británie a Francie (Adolf Hitler, Benito Mussolini, Neville Chamberlain a Edouard Daladier) ostudnou dohodu, v níž je Československu mocenským způsobem a bez možnosti odvolání uloženo „odstoupení sudetoněmeckého území“ s tím, že vyklízení těchto oblastí započne již prvního říjnového dne.

30. září

Československá vláda a prezident republiky na základě „naléhavých doporučení francouzské a britské vlády“ a pod přímým osobním tlakem vyslanců těchto „spojeneckých velmocí“ dohodu z Mnichova berou na vědomí, ale doprovázejí toto své stanovisko naléhavým apelem: „Vláda československá, činíc toto rozhodnutí, protestuje zároveň před celým světem proti ujednání, které bylo učiněno bez její účasti.“ Ministr zahraničí dr. Kamil Krofta, diplomat, historik a znalec českých dějin, při setkání s diplomatickými představiteli Británie, Francie a Itálie v Černínském paláci uzavírá krátké jednání s pohnutím v hlase: „Mnichovská dohoda znamená pro Československo potupnou katastrofu, a vy to víte, pánové. Nezasloužili jsme si ji, a i to víte, pánové. Pochybuji, že vaše země budou mít z mnichovského ujednání jakýkoli prospěch. Určitě nejsme poslední, kdo bude takto znectěn. Po nás přijde řada na jiné.“ Jsou to slova prorocká a naplní se do písmene. Československá republika uzavírá v těch chvílích svou existenci v dosavadní podobě. Osmadvacet dní před dvacátými narozeninami.

DRUHÁ REPUBLIKA

1938

Pomnichovská evakuace českého obyvatelstva ze zabraného Mostu

Podpis Emila Háchy

1. října

Do prvního pásma odstoupeného pohraničního území Československa vstupují jednotky wehrmachtu. K úplnému dokončení obsazovacích operací je určen termín 10. října. Říšská vláda vydává výnos o správě sudetského území. (Československá republika je dohodou z Mnichova a následnými požadavky Polska a Maďarska umenšena o zhruba třetinu svého dosavadního území. V odstoupených oblastech je následné životní nejistotě vystaveno 1,25 milionu Čechoslováků. Okamžitě je zde znemožněna jakákoliv nenacistická politická nebo spolková činnost. Probíhá zatýkání, týrání, věznění a internování do koncentračních táborů všech skutečných či třeba jen předpokládaných odpůrců hitlerovského režimu. Začínají se tu uplatňovat i tzv. norimberské zákony, tedy soubor diskriminačních opatření vůči židovskému obyvatelstvu, což posléze vrcholí 9. a 10. listopadu tzv. Křišťálovou nocí, kdy na mnoha místech dochází k organizovaným pogromům a vypalování synagog.)

2. října

Na základě ultimáta polské vlády z 30. září vyslovuje Syrového vláda souhlas s odstoupením Těšínska, kam okamžitě vstupují polské vojenské jednotky.

2. října

Zemský úřad v Praze vyzývá: „Obyvatelstvo pohraničních území nechť neopouští svá bydliště, ježto za daných okolností nelze připustit, aby se stěhovalo do zázemí. Všichni uprchlíci budou vráceni do svých domovů.“ Strach z hitlerovců je však silnější než jakékoliv úřední vyhlášení, jehož varovná část ostatně ani nebyla v plné míře naplněna. Vlaky a silnice jsou plné lidí, pražské Wilsonovo nádraží i jiné železniční stanice jsou obleženy cestujícími a jejich zavazadly.

2. a 3. října

V pražském bytě primátora Petra Zenkla se schází neorganizovaná skupina politiků a vojáků, kteří se nechtějí smířit s přijetím diktátu z Mnichova. Generálové Prchala, Luža, Vojcechovský, Votruba a Ingr navrhují, aby se armáda aspoň nějakým způsobem vzmohla k ozbrojenému odporu. S poselstvím v tomto smyslu posílají za prezidentem Benešem rovněž přítomného plukovníka Emanuela Moravce. V popůlnočních hodinách 3. října padá v Zenklově bytě návrh, že by mohlo dojít ke svržení Syrového vlády a převzetí moci náčelníkem generálního štábu Ludvíkem Krejčím, ale vzhledem k rychle se vyvíjející situaci a tlaku Německa zůstane jen u plánu. Za několik hodin započne čs. armáda opouštět hlavní pásmo pohraničních pevností. (A publicisticky i veřejně velmi aktivní plukovník Emanuel Moravec se rozhodne, že přeběhne k dosavadnímu nepříteli a nastoupí dráhu otevřené kolaborace. Již 5. října přes odpor šéfredaktora Eduarda Basse zveřejňuje v Lidových novinách pod pseudonymem Stanislav Yester článek, v němž své nové názory jasně dává najevo: „Kdyby chtěl dnes někdo tvrdit, že můžeme v budoucnu dělat nějaké vojenské zázraky, že se můžeme s úspěchem postavit Německu, ten člověk by byl buď zločinec-provokatér, nebo idiot… Naše politika musí najíti nakonec dobrý poměr k Německu… Vezměme si vzor z Němců, co dokázali za dvacet let po svém hrozném pokoření roku 1918.“)

3. října

Adolf Hitler triumfálně přijíždí do míst, která v důsledku mnichovského ujednání připadla Německu. Je zde fanaticky vítán většinovou částí sudetoněmeckého obyvatelstva a pronáší projev v Chebu. (Během téhož měsíce navštěvuje ještě Karlovy Vary, Rumburk, Frýdlantsko, Krnovsko, Český Krumlov, Znojmo, Mikulov, Liberec – a na několika místech si také v doprovodu generality a zbrojařských znalců prohlíží československá vojenská opevnění, která byla s kvalitou a důkladností, oceňovanou nyní i německými odborníky, připravena pro obranu země.)

3. října

Při nařízeném vyklízení armádního pěchotního srubu v pohraniční oblasti poblíž Králík se střelou do srdce pokouší o sebevraždu čtyřiadvacetiletý četař Arnošt Hrad, rodák z Prahy-Bohnic. Po převozu do nemocnice v Červené Vodě téhož dne v pozdních večerních hodinách umírá. Na místě činu zanechává dopis na rozloučenou, adresovaný matce a sourozencům: „Po zralém uvážení rozhodl jsem se odejít ze světa, neboť nemohu splnit to, co jsem přísahal při památce svého otce. On padl pro vlast, a já bych měl od toho, za co on položil život, utéct jako zloděj? Je rozkaz opustit toto území. Já jako voják musím uposlechnout, smrt mě však této povinnosti zbaví. Chtěl jsem být dobrým obráncem vlasti, ale… člověk míní, ne Bůh, ale Hitler mění.“ (Armádní archivy zaznamenávají na tři desítky podobných případů. Hned v průběhu 1. října spáchali sebevraždu vojín Josef Hampl v Praze a vojín Josef Tipal v Olomouci.)

4. října

Ve dvou neustále vyprodaných pražských kinech se premiérově promítá nový film režiséra Otakara Vávry Cech panen kutnohorských, v němž postavu básníka a milovníka žen Mikuláše Dačického z Heslova ztvárnil Zdeněk Štěpánek, který byl i autorem námětu. (Za okupace bude tento film jako „příliš vlastenecký“ zakázán.)

5. října

Dr. Edvard Beneš oznamuje předsedovi vlády generálu Janu Syrovému, že se v důsledku vývoje událostí vzdává prezidentského úřadu, do něhož byl zvolen v prosinci 1935.

5. října

Henleinovská bojůvka napadá u jihočeské obce Skřídla (mezi Velešínem a Kaplicí) jednotku českobudějovického pěšího puku. Jsou odraženi, ale cenou za tento úspěch je smrt osmadvacetiletého vojína Martina Machta, který jako záložník nastoupil k pluku při zářijové mobilizaci.

6. října

Po vyhlášení autonomie Slovenska a Podkarpatské Rusi se Československá republika stává Česko-Slovenskou republikou či méně oficiálně Česko-Slovenskem. Pražská vláda plní svůj slib a jmenuje katolického kněze dr. Jozefa Tisa ministrem pro správu Slovenska.

8. října

Přes opuštěná československá pohraniční opevnění vstupují hitlerovci do Opavy a jejího širšího okolí. (Brzy poté, 9. a 10. listopadu, se spolu s místními Němci „vyznamenávají prvním hrdinským činem“: v rámci celoříšského protižidovského pogromu, který vstoupil do historie pod názvem Křišťálová noc, vypalují zdejší synagogu.)

10. října

Z Němci obsazených pohraničních území postupně odchází do vnitrozemí – dle úřední evidence – 171 401 československých občanů, z toho se 141 037 osob hlásí k české národnosti, 10 496 je Němců antifašistického smýšlení a 18 673 Židů. K ubytování tohoto přívalu lidí vznikají provizorní ubikace a tábory, jako například ve Svatobořicích u Kyjova.

11. října

Vychází vládní nařízení o zřizování tzv. „pracovních útvarů“, do nichž jsou zařazováni především lidé, kteří jsou odborovými organizacemi vedeni jako dlouhodobě nezaměstnaní. (Charakteristickým jevem oné doby je skutečnost, že o něco později odjíždí do nacistického Německa zvláštní delegace vyšších ministerských úředníků, která si klade za cíl „prostudovat německé zkušenosti při organizování pracovních a kárných táborů“.) Téhož dne se ministerská rada usnáší na rozhodnutí, že „s přihlédnutím k celkové situaci bude upuštěno od oslav 20. výročí vzniku Československé republiky, pročež 28. říjen 1938 je prohlášen za všední den“.

12. října

Z hlášení velitele čs. druhé armády zemskému vojenskému veliteli v Brně: „Je velmi podivné, že ani já jako velitel armády nevím, co bude dál. Nálada v armádě velmi poklesla.“

13. října

V Berlíně se čs. ministr zahraničí František Chvalkovský a legační rada Hubert Masařík setkávají s říšským ministrem zahraničí Joachimem von Ribbentropem. Jménem vůdce tu Ribbentrop tvrdě a doslova křikem diktuje podmínky: na území Česko-Slovenska musí dojít k zákazu politických stran – hlavně komunistů, vypovědět je třeba spojenecké smlouvy s jinými státy, musí se „vhodně a co nejrychleji řešit židovská otázka“, musí být zamezeno „rejdům“ antifašistické emigrace, je nutné snížit stav armády, povolit činnost NSDAP, zpřísnit cenzuru a celkový dohled nad tiskem…. Celkem je těchto ultimativních požadavků jedenadvacet. Zaskočený Chvalkovský slibuje, že se pokusí učinit, co bude v jeho silách, i když se zřejmě setká se značným odporem těch, které nazývá „benešovci“.

14. října

Ještě příkřejší podobu má Chvalkovského setkání přímo s Hitlerem, které se koná na alpském Obersalzbergu. Po dotazu na možnosti záruk současných čs. hranic slyší ministr odpověď, že jedinou garancií může být jeho vlastní, tedy vůdcova garancie, a tu dá jen tehdy, až to sám uzná za vhodné. Připojena je k tomu přímá výhrůžka: „Buď Česko-Slovensko přátelsky srovná krok s Velkoněmeckou říší, nebo mu hrozí katastrofa. Vzepřete-li se proti jedenadvaceti podmínkám, které vám včera přednesl Ribbentrop, můžete být zničeni do osmačtyřiceti, neřku-li osmi hodin.“

15. října

O stravování uprchlíků z pohraničí se na pražských nádražích stará dobrovolnická organizace České srdce. Žádá veřejnost o potravinové a peněžní dary. Téhož dne pražská ZOO naléhavě prosí, „aby občanstvo chodilo na placené návštěvy do ZOO a nedovolilo tím, aby pro nedostatek finančních prostředků zvířata zahynula hladem“.

17. října

V Českých Budějovicích je policií zabaven leták s posměšnou kresbou a nápisem: „Židovský lékař – životu nebezpečno!“

19. října

Ministerstvo národní obrany v tajném dokumentu informuje vládu o incidentech na Mnichovohradišťsku: „Němci protiprávně obsadili obce Koznice (složení obyvatelstva: 134 Čechů, 0 Němců), Strážiště (179:6), Vicmanov (146:0), Mukařov (253:3). V prostoru Bělá po Bezdězem opakovaně pronikají příslušníci SS za demarkační čáru, střílejí na všechny strany a odvlékají rukojmí včetně 14letého školáka Adolfa Holuba z Hlínoviště.“

20. října

Vůdce a říšský kancléř Adolf Hitler předkládá nejvyšším činitelům armády přísně tajný pokyn k urychlení štábních příprav „vojenské akce proti zbytku Československa“. (O den později Hitler tuto směrnici podepisuje.)

21. října

Konrad Henlein se na základě přímého Hitlerova pověření stává říšským komisařem pro sudetoněmecké území.

22. října

Bývalý prezident dr. Edvard Beneš spolu s chotí a malým doprovodem odlétá v dopoledních hodinách do Velké Británie. („Totožnost cestujících byla na letišti v Londýně dle možnosti tajena,“ napíší k tomu později v Poledním listě.)

25. října

Denní tisk oznamuje propouštění šesti obcí na Litovelsku z neoprávněného německého záboru, tři další ryze české vesnice zůstávají nadále v německých rukou. Občané Kuchařovic žádají brněnský rozhlas, aby „u všech úřadů intervenoval za navrácení jejich obce republice“.

27. října

Pod tlakem veřejnosti a zejména vlasteneckých a kulturních spolků je vláda nucena revidovat své původní velmi striktní a necitlivé rozhodnutí ve vztahu k 28. říjnu. Nyní vydává pokyn k „vyvěšení vlajek jako v letech minulých“ a na zaměstnavatelích šalamounsky ponechala volbu „mezi zastavením práce a pracovním provozem za sazbu pro práci v den národního svátku“.

28. října

Horníci z Kladenska a Slánska veřejně oznamují, že věnují polovinu příplatku za práci ve svátek na děti z rodin evakuovaných z obsazeného pohraničí. Celkově se jedná o 20 000 korun.

29. října

Okresní úřad v Roudnici nad Labem vydává v záležitosti uprchlíků z pohraničí zvláštní oběžník: „Pro tyto osoby, pokud jsou úplně bez prostředků, je možno poskytnout hromadné stravování a nouzové ubytování. Maximální náklad nesmí však překročit částku 8 Kč na osobu a den.“

30. října

Vykořeněná doba přeje podivným aktivitám. Z iniciativy významného profesora botaniky Karla Domina vzniká například Akce národní obrody (ANO), jejíž stoupenci chtějí podle italského vzoru sjednotit národ do jednolité společnosti na základě programu nacionálního češství. Ve vztahu k zahraničí hodlají prosazovat větší míru příklonu k Ose Berlín-Řím.

31. říjen

V popůlnočních hodinách je přepadena Moravská Chrastová na Svitavsku. Do obce vnikají asi dvě stovky henleinovců s podporou několika příslušníků říšské policie a SS. Výsledkem divoké přestřelky s přivolanou jednotkou čs. armády jsou čtyři mrtví, tři vojáci a jeden civilista. Brněnské Národní noviny píší o situaci v Němci držené Břeclavi: „Češi, kteří se včas neodstěhovali, jsou buď zatýkáni, nebo nuceni ponižujícím způsobem zametat ulice. Několik sebevražd dokazuje utrpení břeclavských Čechů.“

Říjen

Narůstající vlna antisemitismu se začíná projevovat i v oblasti umění. V Národním divadle protestují někteří hráči orchestru proti tomu, že inscenováním Prodané nevěsty je pověřen židovský režisér Hanuš Thein. Z české první scény je vyštván herec a režisér Hugo Haas. Režisér Václav Biňovec, od roku 1932 předseda Československé filmové unie, organizuje „závazek“ šestnácti barrandovských režisérů, že nebudou spolupracovat s židovskými filmovými tvůrci. (V listopadu 1938 Biňovec požádá Miloše Havla, většinového vlastníka filmové společnosti A-B, akciové filmové továrny, a. s., aby z podniku propustil všechny Židy – čemuž však Havel nevyhoví.)

2. listopadu

Ve vídeňském Belvederu je zahájeno arbitrážní řízení, nazývané historiky „malým Mnichovem“. Jeho výsledkem bude čára na mapě, kterou němečtí a italští ministři zahraničí Ribbentrop a hrabě Ciano oddělí území, na němž žije téměř pětina Slováků, ve prospěch Maďarska.

3. listopadu

Téměř 6 000 železničních vagonů je na území republiky nouzově obydleno uprchlíky z pohraničí. Velké vagonové kolonie se nacházejí zejména na Ostravsku, ale třeba také v Říčanech u Prahy.

4. listopadu

Regionální tisk uvádí, že situace v Ostravě je velmi tíživá. Denně se tu hlásí 80 až 100 nových uprchlíků z Těšínska, kteří žádají o práci a ubytování. Výbor pro péči o uprchlíky vyživuje 1 167 osob. Pokračuje také příliv českých havířů vypovězených z obsazeného pohraničí. Podle záznamů tiskové agentury ČTK je v Ostravě 1 439 hornických rodin bez výdělku a mnohdy i bez střechy nad hlavou.

6. listopadu

Český zemský prezident pod hrozbou pokuty 10 000 Kč nebo jednoho měsíce vězení zakazuje uprchlíkům z pohraničí usazovat se v Praze, v okresech Praha-venkov, Poděbrady a v těsném sousedství demarkační čáry.

7. listopadu

Pražské policejní ředitelství v důvěrném přípisu doporučuje prezídiu zemského úřadu odejmout koncesi Osvobozenému divadlu, které hodlá 11. listopadu zahájit sezonu premiérou hry s názvem Hlava proti Mihuli. Text byl sice cenzurou označen za zcela nezávadný, ale „hrozí nebezpečí nekontrolovatelného glosování současné situace herci Voskovcem a Werichem“.

9. listopadu

Z Prahy do Moskvy odlétá předseda KSČ Klement Gottwald a řada dalších významných stranických činitelů. (Činnost KSČ byla úřední cestou pozastavena již 20. října, 28. prosince též roku bude strana rozpuštěna.)

9. a 10. listopadu

V důsledku organizovaného protižidovského pogromu („Křišťálová noc“), ke kterému pod záminkou pařížského atentátu na pracovníka tamního německého velvyslanectví Ernsta von Ratha dochází na celém říšském území včetně Sudet (vypálení synagog mimo jiné v Teplicích a Mostě), rapidně narůstá příliv židovských utečenců do českého vnitrozemí.

10. listopadu

Polední list, který je v majetku představitele krajní pravice Jiřího Stříbrného, požaduje odstoupení Alice Masarykové z funkce předsedkyně Čs. červeného kříže. (Prezidentova dcera po řadě dalších podobných útoků rezignuje na svou čestnou funkci v prosinci téhož roku.)

12. listopadu

S nasazenými bodáky po silnici směrem na československé území svévolně vyhánějí němečtí vojáci čtrnáctičlennou skupinu karlovarských Židů, kde se těchto lidí ujímají pohraničníci a zajišťují jim odjezd autobusem do Plzně.

13. listopadu

Úřední cestou je zakázáno veřejné promítání některých filmů. Jmenovitě se jedná o snímky Bílá nemoc, Golem, Svět, kde se žebrá, Král se baví, Dcery ruské revoluce a mnohé další.

14. listopadu

Sportovní rubrika Národní politiky nabízí náhradu za „Krkonoše, které nám již nepatří“: „Oblast jilemnická a vysocká má obvykle velice dobré lyžařské terény. Ze zkušenosti víme, že sníh v podhoří bývá jakostnější než na hřebenech.“

15. listopadu

V Praze, Poděbradech a na dalších místech zabavuje policie fašisticky laděné letáky, v nichž je napadán policejní prezident Charvát a schvaluje se aktivita krajně pravicových studentů na filozofické fakultě Karlovy univerzity, kteří se pokoušeli svrhnout sochu „zločince Masaryka“.

18. listopadu

V Praze je ustavena Strana národní jednoty, která se o něco později stane vůdčí a k totalitě směřující politickou silou v zemi. Vzniká také Národní kulturní rada (NKR) v čele s kritiky prvorepublikových politických poměrů Jaroslavem Durychem a Rudolfem Medkem. Rada prosazuje především odklon od „neblahých vlivů ze zahraničí“ a důraz na výchovnou roli umění. Mimo jiné navrhuje „řízení knižního trhu po stránce jakosti i množství vydávaných knih“.

19. listopadu

V pražských stáncích se začínají prodávat nacistické říšské noviny. Neobvyklým formátem a využíváním červené barvy v titulcích i textu mezi nimi vyniká ústřední list NSDAP Völkischer Beobachter.

30. listopadu

Prezidentem okleštěné Česko-Slovenské republiky je zvolen šestašedesátiletý právník JUDr. Emil Hácha. Německý tisk vyzdvihuje, jak „dobře hovoří pan Hácha německy“. Prezídium ministerstva vnitra o něco později vládě referuje, že „mezi Němectvem“ byla volba prezidenta přijata vcelku kladně: „Mluví se též o tom, že Hácha je zásadním nepřítelem svobodných zednářů a kromě toho je považován za antisemitu.“ (Vyhraněně antisemitské smýšlení Hácha v řadě osobních rozhovorů popírá.)

1. prosince

Je jmenována nová česko-slovenská vláda pod vedením Rudolfa Berana. Dosavadní premiér generál Jan Syrový se stává ministrem národní obrany.

2. prosince

Před nedělními doplňovacími volbami do říšského sněmu se v sudetských oblastech koná řada manifestací. Do Liberce osobně přijíždí kancléř Adolf Hitler. Od starosty města dostává darem zlatý brokát, utkaný žáky místní textilní školy podle látky nalezené v roce 1928 při otevření královské hrobky v pražském chrámu sv. Víta.

3. prosince

Sportovní reportér v Národní politice poznamenává, že skokanský můstek turnovských lyžařů na Kopaninách je nyní hraniční čarou rozdělen tak, že nájezd je v Německu a dopadová plocha v Čechách. Lyžaři budou tedy skákat z Německa do Čech.

4. prosince

Na pražském Staroměstském náměstí zahajuje starosta vnitřní Prahy František Červinka sbírku pod Vánočním stromem republiky. Starosta oznamuje, že nejméně 20 procent z výtěžku sbírky připadne „dítkám našich uprchlíků z pohraničí“.

6. prosince

Jan Masaryk sděluje z Londýna, kde 16. října ukončil své působení v roli vyslance: „Stojím za vším, co jsem za čtrnáct let zde podnikal. Hlásím, že jsem provedl rozkaz o odstranění obrazů bývalých prezidentů ČSR. Ve své kanceláři odstranil jsem obraz prvého prezidenta republiky vlastnoručně, nechtěje nikoho ze svých zřízenců uvádět do situace tak trapné.“

8. prosince

„Vánočních stromků bude dost,“ oznamuje Národní politika a na jiné stránce uvádí: „I k dětem uprchlíků přijel Mikuláš. Zavítal do táborů a běženeckých rodin zcela neočekávaně – tím větší byl jásot podarovaných holčiček a kluků.“

11. prosince

Na Slovanském ostrově v Praze se koná ustavující sjezd Národní strany práce, sdružující bývalé sociální demokraty a část národních socialistů. Mezi 364 přítomnými jsou i představitelé levicové kultury Konstantin Biebl, Vladislav Vančura, Jaroslav Seifert, Jaroslav Ježek, Adolf Hoffmeister a další, jejichž účast symbolizuje odpor proti stupňujícím se nedemokratickým praktikám hradní a vládní Strany národní jednoty.

13. prosince

V Berlíně jedná Adolf Hitler s ministrem zahraničí Ribbentropem. Jediné téma: Česko-Slovensko. Tehdejší státní tajemník Ernst von Weizsäcker se svých poválečných memoárech uvádí, že „tato porada měla klíčovou podobu, na níž byl zřejmě již definitivně opuštěn plán mírového povazalštění Československé republiky“.

13. až 15. prosince

Převratné okamžiky „druhé republiky“, které se svým dopadem neblaze zapsaly do historie. Na plenární schůzi Národní shromáždění je poslancům a senátorům předložen návrh zmocňovacího zákona, umožňující vládě po dva roky řídit všechny záležitosti státu pomocí vládních dekretů. Premiér Rudolf Beran zdůvodňuje toto opatření pomnichovskou změnou mezinárodního postavení republiky, což podle něho „uvolnilo cestu k definitivnímu zúčtování se zděděnou státní soustavou“. V další části jeho vystoupení pak zazněly i jasné náznaky toho, co je k očekávání: společenský pohyb je třeba podřídit „vyššímu státnímu principu“, musí dojít k revizi učebních osnov i učebnic a k zásadně nové a jiné výchově učitelstva – a to včetně vysokých škol. Vláda prý sice nechce rozsáhle omezovat svobodu uměleckého projevu a vědeckého bádání, ale stát a jeho vláda si musí uchovat „právo, ba přímo povinnost upravovat poměry v tisku, rozhlase a ve filmu z hlediska vyšší své potřeby“. Po diskusi, v níž převládala dobou vynucená odevzdanost, je zmocňovací zákon přijat v poslanecké sněmovně i v senátu. Parlamentní demokracie je tím umlčena.

Polovina prosince

Skupina českých spisovatelů (mimo jiných Anna Marie Tilschová, Karel Toman, Hanuš Jelínek, Albert Pražák, Josef Hora, Vladimír Neff) sestavuje protestní dopis, v němž se staví proti „zběsilému řádění ultrapravicového tisku a hanobení osobností zakladatelů republiky, jmenovitě T. G. Masaryka a Edvarda Beneše“. Básník a divadelní dramaturg Jaroslav Kvapil, jeden z iniciátorů této akce, v čele delegace spisovatelů předává protestní dopis prezidentu Háchovi, o němž je známo, že býval také literárně činný (básně a překlady). Prezidentovo stanovisko zaznamenáno není. Svérázně na tyto vzmáhající se odpudivé jevy ve společnosti reaguje spisovatel a malíř Josef Čapek, který si klade otázku: „Co by mohlo být v této nešťastné zemi brutálnější než útlak německý?“ A odpovídá si: „No přece útlak český.“

18. prosince

V obchodech začínají předvánoční návaly a pražské kino Hvězda inzeruje vánoční premiérový program: „Nejnovější taškařice populárních Disneyových dvourozměrných hvězd.“

19. prosince

Z inzerce: „Nejkrásnější dar! Pod vánoční stromek nadělte svým blízkým skvostnou československou vlajku s pochromovaným stojánkem. Zasíláme na dobírku za 18 Kč.“

20. prosince

Centrální úřady zaznamenávají celkový počet uprchlíků z odcizeného pohraničí: „Jedná se o 151 997 osob, z toho 114 557 je české národnosti. Výbor pro pomoc uprchlíkům oznamuje, že pařížský kardinál Jean Verdier poukázal na konto 100 000 franků.“

21. prosince

Ve výlohách některých obchodů v Praze a dalších větších městech se objevují kopie křestních a domovských listů majitelů s nečesky znějícími jmény a tímto nebo podobným textem: „Nejsme Židé! Přesvědčte se!“

22. prosince

Dobrovolné sestry Červeného kříže opět vyjíždějí do táborů pro utečence s cukrovím, hračkami a vánočními stromky.

23. prosince

Na ministerstvo zahraničí přichází šifrovaný telegram z našeho vyslanectví v Paříži: „Stojí za zaznamenání a bdělé posouzení skutečnost, že úředníci zdejšího německého zastupitelského úřadu jsou z Berlína vyzýváni, aby si veškeré dovolené nárokovali výhradně před 1. březnem příštího roku, pak již to prý nebude možné, záložní důstojníci se musejí nacházet ve stavu pohotovosti dokonce již v únoru.“

25. prosince

Na zápal plic umírá nečestnou spodinou země štvaný a uštvaný spisovatel Karel Čapek, duchovní i mravní symbol masarykovské první republiky.

27. prosince

Ve 14 hodin je volán vůz záchranné zdravotnické služby k Hlávkovu mostu v Praze. Policejní hlídka tu z ledové zachraňuje tonoucího muže, který však během převozu do nemocnice umírá. Jde o šestatřicetiletého obchodního zástupce Ludvíka Fürsta, který při jarním obsazení Rakouska nacisty utekl z Vídně do Žatce. Odtud však nyní musel zase utéci, tentokrát do Prahy, kde marně hledal zaměstnání.

29. prosince

Pohřeb spisovatele Karla Čapka na Vyšehradě se podobá nejen tečce za plodným životem, ale i za celou etapou historie republiky. Za spisovatele hovoří Josef Hora, za divadelníky a filozofickou fakultu Miroslav Rutte a Vincenc Lesný, za Lidové noviny Eduard Bass, za osobní přátele Ferdinand Peroutka. Jsou tu všichni: lidé Čapkova světa, které v následujících letech čeká zápas s blížící se vládou zla, některé z nich dokonce se dvěma za sebou následujícími vládami zla.

31. prosince

Na základě celého souboru úředních rozhodnutí zaniká několik set novin a časopisů, ústředních, regionálních i spolkových, jejichž vydavatelé a redaktoři se odmítli podřídit nedemokratickému a vůči Německu příliš ústupnému vývoji v zemi. Mezi jinými končí takto i Krameriovy a Havlíčkovy Pražské noviny, které vycházely 259 let.

DRUHÁ REPUBLIKA

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak šly dny, měsíce a roky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.