Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Monika Hodáčová

Ještě můžu vzlétnout
Laskavý průvodce ženy středního věku

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6874. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Martina Němcová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formá ePub Štěpán Böhm
Ilustrace Lucie Living
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 200
První vydání, Praha 2018
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2018

ISBN 978-80-247-3107-0 (ePub)
ISBN 978-80-247-3109-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-0632-5 (print)

Tuto knihu věnuji Lukášovi, Verunce a Ondrovi,
kteří mě dokázali přesvědčit, že mohu být sama sebou.
Děkuji za vaši lásku a podporu.

O AUTORCE

Monika Hodáčová (1965) pochází z jižních Čech, nyní střídavě žije v Písku a v Praze. Pracovala jako učitelka, lektorka programů pro děti i dospělé a jako rodinná terapeutka. Psychologie je téma, o které se zajímá od dob studia a vytrvale se v tomto oboru vzdělává. V současné době ji nejvíce oslovuje pozitivní psychologie a také propojení psychologie s uměním, především s psaním. Sama se psaní intenzivně věnuje, publikuje na Psychologii.cz, zpracovává vzpomínky pamětníků pro společnost Post Bellum a momentálně připravuje knihu rozhovorů se zajímavými ženami pro hnutí Minerva 21.

Má tři děti, se kterými se vzájemně podporují. Věří, že na to, abychom si plnily své sny, není nikdy pozdě.

Více informací a kontakt pro spolupráci, vaše náměty i dotazy naleznete na adrese

www.monikahodacova.cz

PODĚKOVÁNÍ

Ráda bych poděkovala nakladatelství Grada za příležitost vydat knihu, a splnit si tak jeden ze svých snů. Především pak děkuji paní šéfredaktorce Kateřině Ščudlíkové za její laskavý přístup, ochotu vždy poradit a být stále k dispozici. Stejně tak děkuji dalším dámám, které mi pomáhaly s konečnou podobou knihy i s její cestou ke čtenářkám: Lucii Markové, Martině Němcové a Monice Srchové.

Děkuji všem přítelkyním a kamarádkám, které při mně stály ve chvílích životních propadů. A děkuji jim a mnoha dalším ženám za to, že mi dovolily v této knize sdílet své zkušenosti. Jmenovitě pak Margit Slimákové, Daně Emingerové a Věře Staňkové, které se otevřeně podělily o svůj příběh.

V neposlední řadě děkuji ilustrátorce knihy Lucii Velíškové, kterou jsem objevila ve virtuálním světě, oslovila ji a ona udělala vše pro to, aby kniha ožila obrázky.

Děkuji svým rodičům a celé své rodině za bezpečný přístav, do kterého je možné se stále vracet.

ÚVOD

Říká se, že klíč k tajemství života nosíme každý ve svém srdci. Jasný recept na život vám totiž nedá ani sebelepší rodič, učitel či terapeut, nenajdete ho také v žádné knize. Proto ani tato knížka není jednoznačným návodem, ale spíš průvodcem, který se bude snažit přivést vás na cestu hledání. Nabídne vám řadu otázek, možnosti, jak je řešit, a také hodně inspirace v podobě skutečných příběhů žen a nejrůznějších psychologických výzkumů. Co si z toho vezmete, záleží už jen na vás.

Osm tajemství života otevírá prostor, kde se odehrává většina vašeho života. Dostaly jste se do životní etapy, kdy bilancujete, leckterá tajemství života už jste odhalily, a ne všechna jsou pro vás možná příjemná. Pokud toužíte ve svém životě něco změnit, připravte se na to, že jde o dlouhodobý proces. Nabízím vám cestu malých kroků, která je pro většinu z nás tou nejschůdnější. Navrhuji, abyste si knihu nejdříve celou přečetly, odpověděly si na otázky a pak se rozhodly, kde skutečně začnete. Řešíte zrovna partnerskou krizi nebo jste „jen“ ve vztahu dlouhodobě nespokojená? Pak se samozřejmě nabízí začít se blíže zabývat kapitolou o partnerství. Pokud je váš aktuální problém v tom, že nic nestíháte, bude pro vás zásadní kapitola o čase a možná i o rodině. Zkrátka začněte se změnami tam, kde vnímáte největší potíže. A k tomu si můžete přidat trochu tréninku ve štěstí.

Pokud něco změníte v jedné oblasti svého života, často se to promítne i do těch dalších. Když si například lépe uspořádáte svůj čas a dovolíte si více odpočívat, začne se zlepšovat vaše zdraví i vaše vztahy. Ideální by proto bylo, kdyby se kniha stala každodenním průvodcem vašeho života, jehož prostřednictvím byste postupně procházela jednotlivá tajemství a pomalu uváděla do života to, co vás oslovilo. Říká se, že zkušenost je nepřenosná, a do velké míry je to pravda, ale vždy si ze zkušenosti druhých můžeme vzít něco, co s námi souzní a co bychom třeba rády zkusily samy prožít. Proto jsem také oslovila několik zajímavých žen, jejichž směřování většinou sleduji dlouhé roky a které mě v mnohém inspirují. Položila jsem jim stejné otázky, které jsou uvedeny v knize, a ony odpověděly. Jejich příběhy a zkušenosti najdete v závěru knihy.

Najdete tam i seznam literatury, ze které jsem svým způsobem čerpala. Někteří autoři jsou uvedeni přímo v textu, ale kniha v podstatě neobsahuje doslovné citace. To samozřejmě neznamená, že neobsahuje myšlenky, které nejsou moje. Naopak, snažila jsem se, aby byla výběrem toho, co mě za dlouhé roky oslovilo a co by myslím nemělo zapadnout. Snažím se tak předat dál určité myšlenky a způsob nazírání na život obohacené o zkušenosti vlastní i zprostředkované.

Sama jsem si při psaní často kladla otázku, jestli jsem dost poctivá, tedy zda opravdu žiji tak, jak to předkládám čtenářkám. Ne vždy jsem si mohla odpovědět jednoznačně ano, ale snažila jsem se a snažím se dál. A věřím, že to z knihy bude poznat. Že nepůjde jen o souhrn teorií a planých návodů, ale o pozvání na cestu za vaším skutečným já.

Dnes, když je kniha dopsaná, s trochou údivu sleduji, kolik změn se v mém životě za těch pár měsíců, co jsem s ní doslova žila, událo. A troufám si říct, že to byly vesměs změny k lepšímu. Začala jsem objevovat místa, která jsem vždycky chtěla poznat. Odešli jsme s nejmladším synem do jiného města. Do mého života přišli skvělí lidé, dostalo se mi mnoho povzbuzení a objevují se i zajímavé pracovní nabídky. To vše mě přesvědčilo, že v knize poctivá jsem, že nabízím jen to, za čím si skutečně stojím.

Věřím, že nikdy není pozdě (znovu) VZLÉTNOUT. Ženy se dnes nejen dožívají vyššího věku, ale jejich život se nedá srovnávat se životem jejich babiček, a možná ani maminek. A co teprve když si vzpomenete na Babičku Boženy Němcové. Té stařence s plachetkou, která měla „bílé vlasy jako sníh, svraštělé ruce a čtyři zuby“, bylo v době příjezdu na Staré bělidlo pouhých pětapadesát let. Už když si tohle uvědomíte, musíte pocítit vděčnost za život, který dnes žijeme. Máme možnosti, o kterých se předcházejícím generacím ani nesnilo. Proč po nich tedy nevztáhnout ruku? Každá z nás se může podívat na svůj život z výšky, otevřít se novým možnostem, nové inspiraci, novým vztahům. Prostě VZLÉTNOUT. Přeji vám šťastný let.

PRVNÍ TAJEMSTVÍ
O ŠŤASTNÉM DĚTSTVÍ

MÝTUS ŠŤASTNÉHO DĚTSTVÍ

Narodily jsme se. Chtěné, nechtěné. Milované, nemilované. Nebo něco mezi tím. V každém případě nám byl dán dar života. A my jsme ten čas nějak prožily, možná sotva přežily, ale nějak jsme zkrátka tu první životní zkoušku, vlastní dětství, zvládly.

Později nám byla často podsouvána myšlenka, že dětství je jedno z nejkrásnějších životních období. Těžko říct, odkud se tento mýtus bere, ale málokdo to tak skutečně vnímá. Dávno totiž víme, že dětství nemusí být jen laskavá náruč, bezpodmínečná láska a podpora. Kdybychom měli všichni šťastné dětství, byl by i náš svět mnohem šťastnější. Bohužel je mnoho lidí, pro které je dětství traumatický zážitek na celý život. A je i mnoho těch, kteří jdou velmi záhy ve šlépějích svých rodičů prostě proto, že nic jiného neznají.

Pokud nám tedy rodiče jakýmkoliv způsobem ublížili, zpravidla v tom nebyl úmysl. I jim bylo ublíženo a oni jen nesli štafetu dál. Někdy zcela bezmyšlenkovitě kopírovali to, co sami zažili v dětství. Byli zranění a dál zraňovali. Mnozí se ale z chyb svých rodičů snažili poučit. Poctivě hledali jinou cestu. Je lidské, že ani tahle cesta nebyla perfektní, ale pravděpodobně byla lidštější než ta, kterou si sami museli projít.

Někteří se snaží vše, co zažili doma, zcela změnit. Nedostatek lásky a péče nahradí přílišnou láskou a péčí, představami o tom, co je pro jejich děti správné. Jsou to přece jejich děti a oni vědí, co je pro ně nejlepší. Dítě, zvláště to odrůstající, na to ale může mít zcela jiný názor a je tlačeno někam, kam vůbec jít nechce.

Jiní rodiče zvolí cestu alternativní, na jedné straně dávají dětem víc svobody, než mohou vůbec unést, na druhé straně ale přísně zakážou, co podle nich svobodného ducha brzdí. Nejčastěji to bývá televize, počítačové hry, nezdravé potraviny. Nezřídka se ale stane, že s nástupem dospívání se jejich děti snaží dohonit vše, o co se cítí ochuzeny.

Máte podobné zkušenosti? Nebo jste zažily něco úplně jiného? Životních cest existuje takřka nepřeberné množství a nikdo si nemůže být zcela jist, kam dojde. Je to, jako když dokonale naplánujete výlet a cíl vložíte do navigace. Navigace ale nepočítá s neočekávanými překážkami na cestě a vy najednou místo ve vytouženém cíli stojíte na polní cestě a všichni se na vás zlobí, kam jste je to dovezla. Znáte ten pocit zklamání, kdy jste se tolik snažila a nakonec se cítíte jako ten největší provinilec? Věřte, všechny ho známe, všechny ho zažíváme.

Jsou věci, které nenaplánujeme, nezměníme,
neovlivníme. Musíme je jenom přijmout.
A přijmout znamená také nezoufat,
nebo alespoň ne příliš dlouho.

Některá zranění z dětství se mohou zdát fatální, jiná ve srovnání s tím téměř zanedbatelná. Je ovšem zcela individuální, jak se s nimi vyrovnáme a do jaké míry poznamenají náš život. Nebylo by tedy nejjednodušší smířit se s tím, že každému bylo ublíženo? A že každý z nás také někdy někomu ublížil? To není negace, to je velmi osvobozující pravda. Ve chvíli, kdy jsme ochotné si připustit, že i my jsme někdy, byť zcela neúmyslně, ublížily vlastním dětem, že zkrátka nelze být dokonalým rodičem, si otevíráme prostor pro odpuštění. Pro odpuštění těm, co se na nás provinili, i pro odpuštění sobě samým.

OTÁZKY A ODPOVĚDI

Začínají vám naskakovat vzpomínky? Pak je ta správná chvíle vzít do ruky tužku a poznámkový blok a zamyslet se hlouběji. Své odpovědi si opravdu zapisujte, abyste se k nim mohly po čase vrátit, a měly tak možnost porovnat, kam se vaše myšlení po práci s knihou a hlavně s vámi samými posunulo. Odpovězte si prosím na následující otázky týkající se vašeho dětství:

*Považujete své dětství za šťastné? A byla jste šťastné dítě?

*Co jste se v rodině naučila potřebného?

*Kdy vám naopak výchova vašich rodičů (nebo těch, se kterými jste dětství prožila) život komplikovala nebo ještě komplikuje?

*Snažila jste se něco ve výchově svých dětí dělat jinak než vaši rodiče? A podařilo se vám to?

*Podařilo se vám různá omezení, špatné vzorce chování ve vašem životě alespoň částečně odstranit? Jak?

*Odpustila jste svým rodičům?

Nalézt správné odpovědi znamená především klást si správné otázky. Otázky, na které často nejde jednoduše či jednoznačně odpovědět. Někdy k vám odpověď může přijít až časem. Ale právě proto je tak důležité se ptát.

Podobné (a další) otázky jsem položila řadě žen nad 40 let. Ty, které dovolily svůj příběh sdílet, měly něco společného – svůj život nějakým způsobem přijaly, zpracovaly a považují ho v tuto chvíli za naplněný a spokojený. Jinak jsou ale jich životní příběhy velmi rozdílné včetně vzpomínek na dětství.

•Helena, 64 let, důchodkyně, dobrovolnice, synové 35 a 33 let, bez partnera

Mé dětství bylo naplněno nekonečnými hádkami, hysterickými výstupy mé matky a projevy násilí mého otce. To vše mělo za následek prožívání silných strachů z neznámého, strach z bití, násilí, křiku. A také strach z mužů, těžkosti s uvolněním, cestováním a usínáním.

•Sylva, 48 let, lektorka, dcery 16 a 25 let, rozvedená

Řekla bych, že tak do deseti let jsem měla pocit šťastného dětství. Později už jsem cítila, že mezi rodiči není všechno v pořádku, a vnitřně jsem se docela trápila. Hodně mi v té době chyběl bližší kontakt s matkou. Byla aktivní v zaměstnání a brala si dobrovolně na starost další úkoly, všem se snažila pomáhat. Doma automaticky přebírala povinnosti muže, jako třeba skládání uhlí. Přitom chyběla citová vřelost a skutečný zájem o nás, její dcery. Naštěstí jsem ale celé dětství měla blízký vztah s otcem. Otec po 20 letech odešel k ženě, která rozhodně nebyla a není takhle samostatná, a žijí spolu ve spokojeném vztahu dodnes.

•Jitka, 41 let, drobná podnikatelka, dcera 13 let, syn 15 let, vdaná

Myslím, že jsem neměla nešťastné dětství, ale nějak si pamatuju hlavně špatné pocity – hádky rodičů, výčitky směrem ke mně od puberty v podstatě doteď… Mám v hlavě jednu vzpomínku na šťastnou chvíli, kdy se na dovolené chytli moji rodiče na procházce za ruce. Tehdy mi bylo patnáct a bylo to snad poprvé, co jsem je viděla, že byli v pohodě.

•Alena, 63 let, důchodkyně pracující pro neziskovou organizaci, šest dětí 20–43 let, vdaná

Rodiče mě měli rádi. Bratr byl o 10 let starší a od 20 let už byl mimo dům. Tudíž jsem byla takový jedináček klidných rodičů. Z dnešního pohledu bych řekla, že jsem byla šťastná. Naučila jsem se, že je důležité držet při sobě a mít se rádi. Že i s málem peněz se dá vyjít, když se umí šetřit. Naučila jsem se vařit, šít, udržovat pořádek. Také jsem pochopila, že nedorozumění rodičů neznamená, že se rozvedou. A že můžu otevřeně říkat svůj názor, i když je opačný, a budu stále milovaná. Dostala jsem dobrou výchovu a žádný negativní vliv jsem nikdy nepocítila. Naopak oba rodiče obdivuju, že to se mnou zvládli. Byla jsem dost zlobivá. a hlavně v pubertě to se mnou nebylo lehké. Od mamky jsem sice občas dostala na zadek, ale nikdy jsem jí to nezazlívala, nevyčítala. Tatínek mi dal v životě jen jednu facku, když jsem ho moc provokovala. Vím, že ho mrzela do konce jeho života a omlouval se mi za ni. Opravdu nemusel, já bych se za to ztrestala mnohem víc. Když mi maminka vyčítala, že musím mít vždycky poslední slovo, říkala jsem jí, že až budu mít děti a ony budou také stále diskutovat, že budu mít na paměti, že nejsou drzé, ale chtějí mi vysvětlit svůj názor. Že mě to nebude rozčilovat a nebudu jim nadávat. To jsem dodržela.

***

Tyto příběhy z dětství nemají nic společného. Každá si neseme ten svůj a každá ho vnímáme jinak. Zeptáte-li se dvojčat vyrůstajících společně v jedné rodině, každé bude vyprávět trochu jiný příběh. Ten, kdo zažil skutečné fyzické či psychické týrání, nebude mít asi příliš pochopení pro někoho, kdo se trápil jen malým zájmem rodičů. Je zcela individuální, jak se s těmito zraněními z dětství vyrovnáme a do jaké míry poznamenají náš život. Nakonec i přemíra dobře míněné péče může náš život velmi negativně poznamenat, zvlášť když si dlouho nedovolíme připustit, že ti nejstarostlivější rodiče na světě nám v něčem ublížili.

Posláním této knihy nemůže být vyřešit hluboká traumata dětství. Jejím cílem je hledání cesty ke spokojené budoucnosti, k tomu, abychom si opravdu dokázaly dát to, čeho se nám třeba celý život nedostávalo. Jít po této cestě krok za krokem. Společně projdeme její milníky, abyste si tu svou individuální cestu nakonec mohly objevit samy pro sebe. Zaujmout vyrovnaný postoj ke svému dětství je první krok. Takže pojďme vykročit.

ŽIVOT PODLE VZOREČKU

O vzorcích chování jste již určitě někdy slyšely. Většina jich vzniká v ranném dětství, kdy nemáme žádnou vlastní zkušenost s tím, jak se ve světě orientovat, jak řešit problémy, jak se chovat, ale také co cítit. A tak se to učíme od těch nejbližších lidí. Na základě těchto zkušeností si vytváříme vlastní pravdy a přesvědčení o životě, situacích a lidech, tzv. vzorce chování, které následně používáme zcela automaticky, bezmyšlenkovitě, s přesvědčením, že jinak to není možné.

Původním smyslem takových programů je, aby nám zjednodušovaly život. Naučíme se tak užitečné dovednosti (jako že je dobré se rozhlédnout, než vstoupíme do silnice) a přesvědčení (když se dobře připravím, vše zvládnu). Takové vzorce nám skutečně mohou pomáhat celý život.

Bohužel stejně automaticky si osvojíme i vzorce, které nám život komplikují. Také ty jako děti přijmeme za své a děláme vše proto, abychom i v dospělosti potvrdily jejich platnost. A to i tehdy, když je to pro nás zcela kontraproduktivní. Věty, které byly v rodině stále opakovány, fungují doslova jako zaklínadlo:

„Ty vždycky všechno zkazíš.“
„Co by tomu řekli lidi.“
„Nevidíš, že to všechno dělám pro tebe?“

Pod jejich vlivem nás ovládne strach a jiné negativní emoce, které nám znemožňují dosáhnout našich cílů a vnášejí do našich životů koloběh stále stejných problémů (psychických, fyzických, materiálních, pracovních i vztahových). Přitom mnohé z nich nám mohly v dětství opravdu pomáhat (plačtivé scény obměkčily tatínka, ale manžela znechucují). O to těžší je pochopit, že už nefungují a je třeba je opustit.

Našly jste ve svých odpovědích na úvodní otázky nějaké takové programy? Zaklínadla, která se mnohdy v rodinách dědí dokonce z generace na generaci jako třeba: „Všichni chlapy jsou k ničemu“? Určitě ano. A určitě i vaše dospělé děti by je našly. K našemu životu zkrátka patří, nelze se jim vyhnout. Ale je důležité o nich přemýšlet, snažit se ty negativní mazat a nahrazovat je pozitivními. A právě to je často první zásadní krok k jakékoli změně ve vašem životě. Věřím, že některé takové programy už se vám podařilo překonat, tak proč se nechat ovládat těmi zbývajícími?

Jsou lidé, jejichž životním heslem je: „Já už jsem takový, já se nezměním.“ S přibývajícím věkem je jich stále víc. Beze změny ale není vývoj, růst. Život beze změny je stagnace. Změna není jen to, že se přestěhujete, vdáte nebo rozvedete. Změna je učení, poznávání nových věcí, hledání pravdy. A to je proces, který nikdy nekončí. To, že čtete tuto knihu, svědčí o tom, že to víte.

Změnu můžeme chápat jako věčný tanec života: dva kroky dopředu, jeden zpět, a pak možná velký úkrok stranou… často z důvodů, které plně nechápeme a ani pochopit nedokážeme. Ale můžeme samy se sebou uzavřít dohodu, že dokud žiji, tančím.

Změna vyžaduje nepřetržité vstupování do situací, které nám nejsou alespoň v počátku příjemné. Také to samozřejmě znamená dělat chyby, řešit problémy. Kdo se jim raději vyhne, ten se nezmění. Jsou lidé, kteří o touze po změně mluví celé roky. A celé roky zůstávají smutně stát na místě.

Vrátíme-li se ke vzorcům chování, nemůžeme se pořád vyhýbat situacím, které díky nim obtížně zvládáme. A tak je nejlepší cestou do nich aktivně, třeba i s obavami, se strachem, vstupovat. Vezměme si příklad ženy, která je zvyklá řešit konflikt pláčem. Už si všimla, že rodinné zaklínadlo „Neplakej, nějak to uděláme.“ v manželství moc dobře nefunguje. Nejdřív je určitě překvapená a taky naštvaná na manžela, že není dost citlivý. Snaží se tedy takovým situacím raději vyhnout – řešení problémů odkládá, neřekne svůj názor. Tím ovšem k žádné pozitivní změně nedojde, problém se jen odsouvá a dříve nebo později vyústí v ještě větší konflikt, který skončí… křikem muže, pláčem ženy a pocitem neporozumění u obou.

Jaká by tedy mohla být cesta ke změně vzorce chování?

1. Analýza – přemýšlím

V klidu se zamyslím, jak určité problematické chování fungovalo v mé původní rodině (matka plakala a otec nakonec udělal, co chtěla). Jak byl tento model funkční (byl otec opravdu spokojený, nebo jen rezignoval, popř. hledal jiné úniky)? A jak se řešení konfliktů pláčem odráží v mých vztazích (s tatínkem to bylo výborné, ale žádný jiný muž vstřícně nereagoval)?

2. Příprava na změnu – už vím, co chci

Přemýšlím, jak bych si změnu představovala (chci hledat řešení problému již v jeho počátku, změnit komunikaci). Hledám inspiraci v životě, v četbě, ale třeba i ve filmu. Přestavuji si situace, ze kterých mám obavy (v hlavě si přehrávám, jak by vše mohlo probíhat, včetně té „nejhorší“ varianty, kdy manžel zastává zcela jiné stanovisko než já).

3. Realizace – staré zaklínadlo už nade mnou nemá žádnou moc

Najdu si své vlastní nové zaklínadlo („pláčem se nic nevyřeší“). Starý způsob myšlení nahrazuji novým, pokouším se jinak reagovat při každé maličkosti, která nastane (nečekám, až nastane velký konflikt). A znovu a znovu…

Myslím, že už dávno víte, že to není snadné. Právě proto je důležité to zkoušet zas a znova. Nepřestávat tančit!

Další překážka se skrývá i v tom, že mnoho změn, které jsou životně důležité pro vás, vaše okolí vnímá jako nežádoucí. V příkladu s plačící manželkou bude asi muž rád, když se plačtivé scény začnou vytrácet. Pokud ale například přestanete bezmezně plnit přání svého okolí, může mít muž pocit, že ztrácí oddanou manželku, rodiče poslušnou dceru a děti obětavou matku. Mohou se zlobit, mohou i vydírat. V tu chvíli záleží na vaší síle, na vašich hodnotách a přesvědčeních, že jednáte správně. Pokud si pevně stojíte za svým, okolí to nakonec akceptuje. Vztahy se pročistí, některé možná i skončí, ale nové určitě přijdou. Podle podobného schématu samozřejmě můžete postupovat i v jiných oblastech života, revidovat stará přesvědčení a vytvářet nová.

Život je vysoce tvůrčí proces
a v každém okamžiku vás zve,
abyste se na tom všem podílela.

VYPRÁVĚNÍ NEJEN O POPELCE ANEB JAK TO BYLO S BABIČKOU

Vyprávění příběhů má v sobě léčivou moc. Budeme se k nim proto často vracet. Jak už jsme si řekly, náš život je z nich utkaný. Prvními příběhy, které mohou zasáhnout do našeho života, jsou pohádky. My jsme vyrostly na těch klasických, které naplnily naše srdce na celý život. Neznám ženu, která by neměla ráda Popelku. Pořád v nás žije ta dívka, kterou nechápe matka, trápí ji sourozenci a musí se věnovat nesmyslným činnostem. Přesto se umí radovat z maličkostí a netouží po slávě a bohatství. A nakonec se jí dostane darů nejvzácnějších.

Milióny žen po celé generace napříč celým světem milují Popelku, cítí se s ní spřízněny. A to navzdory kritickým hlasům, že nabádá k pasivitě, že jen čeká, až ji někdo zachrání. Možná se trochu zapomíná na to, že Popelka se vzepře svému osudu, uteče na ples. Kdyby jen trpně čekala doma, žádný princ by ji nenašel. Využila své dary a udělala krok do neznáma. Určitě se hodně bála a opravdu to mohlo špatně dopadnout, ale riskla to.

Popelka, stejně jako mnoho dalších pohádek, je pro děti první zprávou, že nejsou na světě jediní, kdo se trápí. A že při troše odvahy se to může jednou změnit. Jedním z velkých problémů dětství a dospívání je pocit osamělosti. Máme sklon si myslet, že jen já mám takové trápení, a pokud nenacházíme porozumění v nejbližším okolí, že nám nikdo rozumět nemůže. A najednou jsme Popelkou nebo jinou pohádkovou postavou vtaženy do příběhu a cítíme, že nejsme samy. Příběh je jedním z nástrojů, jak se vypořádat s obtížemi života, jak mu lépe porozumět. Naslouchání příběhům je nesmírně důležité k převyprávění příběhu vlastního.

Rodiny se často brání změně po celé generace. Genealogie, rodinné mapy, rodinné konstelace, to vše jsou metody, které pracují s naší minulostí, s naší rodinnou historií. Nebudeme je zde rozebírat podrobně, ale alespoň koutkem oka se pokusíme do té hlubší minulosti nahlédnout. Proč?

Hledáme-li vlastní identitu, má návrat do minulosti vždycky smysl. Každá z nás má nějaké předky, nějakou rodinnou historii, která náš život určitým způsobem formovala. Čím hlouběji jdeme, tím méně máme faktů, ale možná o to víc příběhů.

Mluvily jsme o pochopení vlastních rodičů. Můžeme ale jít ještě dál. A protože je tato kniha věnovaná ženám, zkuste sledovat ženskou linii ve vaší rodině. Jaká byla babička a co víte o prababičce?

Vezměte si svůj poznámkový blok a odpovědi na následující otázky si zapište.

•Jak vaše babičky a prababičky vychovávaly své děti, jaké s nimi měly vztahy?

•Jak se v rodině komunikovalo, jak na tom byly s projevováním citů a jaká tajemství střežily?

•Jakou roli hrály ženy ve vaší rodině – spíše submisivní, nebo dominantní?

•A jak se to vše v průběhu let měnilo?

•Kdy docházelo k životním změnám a jaké události to s sebou neslo?

•Jaká byla pravidla a jak se měnila?

V předcházejících odstavcích jsme se věnovaly vzorcům chování. Díky pohledu do hlubší minulosti můžeme některým ještě lépe porozumět. Možná i ty, které dnes vnímáme jako negativní, měly v životě babičky, která vychovávala své děti za války, kdy hlad a strach o život patřily ke každodenní realitě, nepostradatelné místo. Pomáhaly k přežití. To, že se přenesly až na nás a nám teď komplikují život, je důsledek toho, že se zatím nenašel nikdo, kdo by věnoval energii na změnu. Kdo by se zastavil, popřemýšlel, odkud se takové chování vzalo, k čemu bylo původně dobré a k čemu je (či spíše není) dobré dnes. A tak to můžete být právě vy, kdo se pokusí to změnit, kdo prolomí rodové zakletí.

Stejně tak můžeme odkrýt určité vztahové vzorce. Jsou například rodiny, kde si ženy stále vybírají za muže alkoholiky, a to navzdory strádání, které zažily v dětství. Poznala jsem ženu z takové rodiny, která po dvou vztazích s alkoholikem chodila s mužem, který nepil, a komentovala to slovy: „Nedovedu si představit být s mužem, který nepije.“ Nakonec si to naštěstí představit dokázala a kletbu zlomila.

Rodinné historie skrývají mnohá tajemství, to, o čem se nemluví, co se vytěsňuje. Někdy ale pouhé „vynesení na světlo“ může pomoci v přijetí této reality. Pokud se některý z našich předků choval zcela nepřijatelně, můžeme to změnit jedině tak, že jsme jiní. A to už se pravděpodobně dávno stalo, takže není důvod takovou minulost za všech okolností skrývat.

Ale pohled do rodinné historie by neměl být jen hledáním negativ. Určitě u svých babiček či prababiček najdeme vlastnosti, které nám, a ještě více našim dětem, dnes trochu chybí – přijetí těžkostí života, radost z maličkostí, pokora, houževnatost…

Znají vaše děti své předky? Zájem o minulost dnes upadá, není čas na vyprávění a vracení se ve vzpomínkách do starých časů vnímají mladí spíš jako slabost. Samozřejmě to souvisí i s jejich momentálními prioritami, ale není škoda nechat rodinou historii úplně upadnout v zapomnění? Možná přišel čas ji trochu oživit, oprášit alba, vytvořit alespoň jednoduchý rodokmen, vyprávět si třeba s těmi menšími dětmi, které jsou naopak věrnými posluchači. A jednou se mohou k těm vzpomínkám rády vrátit.

OD VZTAHOVÝCH VZORCŮ K NOVÉMU PŘÍBĚHU

Příběh vás a vaší rodiny není jen jeden. Jsou to stovky příběhů, které se mohou v mnoha ohledech velmi lišit. Vždycky záleží na tom, kdo ho vypráví a také komu. Váš profesní životopis je jiný příběh než ten, který vyprávíte kamarádce v kavárně. Jinak váš příběh vnímají rodiče, jinak sestra a jinak závistivá sousedka. Podíváte-li se na svůj život tímto pohledem, nabízí se otázka: Kolik životů vlastně žiji a ve kterém jsem to opravdu já?

A když tento pohled rozšíříme na celou historii rodiny, můžeme se vůbec dopátrat pravdy? Zjistíme sice, kdo se kdy narodil, vdal, zemřel. Kolik měl dětí, do jaké školy chodil a jakou prací se živil. Možná se shodneme i na tom, jestli byl spíš hodný, nebo zlý. Ale co skutečně cítil, prožíval? To už je vždycky jen úhel pohledu vypravěče.

Ptáte se, k čemu jsou nám takové úvahy v tuhle chvíli dobré? Mluvily jsme o životě jako o tvůrčím procesu. A jeho tvárnost spočívá i v příležitosti vytvářet si svůj vlastní příběh, a to včetně minulosti. Ani ta totiž není pevně daná, vždy můžeme objevit nové skutečnosti, nové výklady (lakota prababičky se může ukázat jako schopnost uživit děti z mála a naše zdánlivá dětská selhání byla možná nejlepší cestou, jak se vypořádat s dospělým světem). Příběh naší minulosti v sobě vždy nese šanci ho převyprávět.

Nejde jen o to, jak to bylo tehdy, ale jak vypravěč z dnešního pohledu událost pro sebe nebo pro posluchače předkládá. Neznamená to, že příběh vyprávíme nepravdivě, jen se mu snažíme lépe porozumět, dát mu smysl. A to nám zároveň umožní pochopit, že určité chování, které se nám jeví jako nepřijatelné, tehdy mělo důvod.

Kapitola o dětství se blíží ke konci. Podnikly jsme společně návrat do dětství, do pohádek i hluboko do rodinné historie. Na této cestě jsme pochopily, že…

•porozumění minulosti, přijetí a odpuštění jsou kroky, které nám otevírají dveře k životu beze zloby, smutku a pocitů ukřivděnosti;

•cesta ke změně vyžaduje odhalení nevhodných vzorců chování a jejich nahrazování novými;

•na svoji minulost se můžeme podívat zcela novým pohledem;

•v každém okamžiku jsme spoluautorkami svého příběhu;

•strach, chyby a omyly k životu patří a neměly by nám znemožnit životem tančit.

OTÁZKY A ODPOVĚDI

Vraťme se ještě k Heleně, Sylvě, Jitce a Aleně. Jak se ony vypořádaly s obtížemi dětství, co jim pomohlo ke změně a odpuštění?

•Helena

K překonání traumatických zážitků z dětství mi nejvíce pomohlo, že jsem se přestala bát otevřeně mluvit s ostatními, nejlépe s odborníky. Také čtení široké škály knih a sebevzdělávání. Stále v tom pokračuji. Odpuštění bylo důležitou součástí této cesty. Otci jsem odpustila záhy po jeho předčasné smrti v 55 letech. S mamkou to bylo daleko problematičtější, byly jsme spolu jejích posledních osm let, než zemřela v 85 letech. Trvalo mi hodně dlouho, než jsem ji dovedla pochopit, a tím jsem snad postupně pochopila i životy obou rodičů, jejich limity a těžkosti.

•Sylva

Do života jsem vstupovala hodně nejistě a bez sebevědomí. Jako dcera náročné úspěšné matky jsem se těžko vyrovnávala s přehnanými nároky a dost dlouho jsem hledala pocit vnitřního uspokojení bez potřeby ocenění a schválení zvenčí. Nakonec se mi to podařilo hlavně díky sebevzdělávání a postupně nasbíraným životním zkušenostem. Dřív jsem se také hrozně bála udělat jakoukoli chybu. Vychovávali nás k tomu v rodině i ve škole. Dneska už vím, že chyba je „kámoš“. Většinou stačí dělat věci, jak nejlíp umím. Je ale dobré snažit se z vlastních chyb poučit. Rodičům jsem odpustila, mám z toho radost a dobrý pocit. Uvědomila jsem si to někdy kolem 33 roku a hodně se mi ulevilo. Došlo mi, že matka není viník a otec není oběť. Že se oba snažili, jak nejlíp dokázali. Že se k sobě skutečně nehodili. Během 22 let manželství se každý vyvíjel jiným tempem a jiným směrem, změnil se jim náhled na způsob života i na to, co jim přinášelo pocit spokojenosti. Postupně se od sebe vzdálili a další soužití by asi bylo spíš trápení. Navíc se dnes oba rodiče chovají úplně jinak než v době mého dětství. Cítím z nich skutečný zájem o to, co dělám a jak se mám já i moje rodina. Myslím, že na sobě taky zapracovali.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ještě můžu vzlétnout.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.