Proti proudu řeky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Miloslava Šachová

Proti proudu řeky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

FECI, QUOD POTUI, FACIANT MELIORA POTENTES.

Učinil jsem, co jsem mohl, ať učiní lépe, kdo může.

ČÁST PRVNÍ
KDE

Kapitola 1.

Tichem jasné lednové noci zazněl dětský pláč.

Po šedých mracích předchozích dní nebylo ani památky a čistá zimní obloha byla plná hvězd. Tlumený zvuk se nesl ostrým, mrazivým vzduchem a ztrácel se kdesi v dálce v korunách zasněžených borovic.

Žena stojící ve výšce hlásky na úzkém ochozu se roztřásla zimou. Pevně semkla rty a volnou rukou přitiskla halenu i s dítětem blíž k sobě. Bosé nohy, zabořené do sněhu, už necítila. Ani prsty, kterými se křečovitě držela kluzkého, jak led chladného opukového sloupku. Nadechla se zhluboka, a pak ještě jednou, a víckrát, dokud se nepřestala třást. Chvíli hleděla na temně nehybný okraj lesa, pak zvedla hlavu trochu výš a nastavila tvář chladu. Zavřela oči, objala dítě i druhou rukou a vykročila vpřed do prázdna tmy.

* * *

Zima roku 1369 byla ukrutná a začala už krátce po svátku svatého Martina, a tak kdo nemusel, nešel ani ven.

Ale dnes to bylo jiné, ta zpráva se roznesla městečkem pod hradem dřív, než ponocný Hrza stačil po prvním ranním zatroubení zmizet v pohodlí svého stavení daleko za posledními domky na dohled Černého lesa. Jako kdyby tudy táhlo procesí, tak udupaný sníh vypadal po všech, kdo se, zahaleni do nejteplejších houní a šálů, sbíhali na malém náměstí a jeden přes druhého probírali tu novinu dnešního rána.

Paní Anna, manželka Petra z Nasavrk, purkrabího na Karlově hrádku, zmizela, tři dny nebyla k nalezení, a teď…! No věřili byste tomu? Ráno ji našla hlídka, mrtvou, přímo pod hradním ochozem. Pojďte, to musíte vidět, štěbetaly hlavně ženské vzrušeně jedna přes druhou. Ti nejzvědavější už vykročili směrem k hradu.

Ponocný Hrza byl mrzutý. Tolik se těšil do tepla chalupy, a teď tohle!

„No tak, stůjte přece, mějte rozum! Nemáte snad doma nic na práci? Pec vám jistě vychládá a děti brečí hlady! No tak…!“

Ale už je nezastavil. „Zvědavý báby! Musí vědět o všem!“

Měl by být také u toho, jako strážce pořádku, přesvědčoval sám sebe a jen nerad vykročil za nimi.

Městečko, spíše však vesnice, to bylo méně než dvě desítky chalup v údolí na levém břehu řeky Vltavy, necelou hodinu chůze od Hrádku. Sníh byl hluboký, ale cesta do hradu často užívaná, a přesto se ponocný Hrza chůzí unavil. Nebyl už nejmladší, šedovlasý, pevné, urostlé postavy, i když víc při těle, než bylo asi zdrávo, na pocházení po vesnici ještě stačil, ale tohle už pro něj nebylo. Dlouhý teplý kabátec, který nestačil po noční obhlídce odložit, byl příliš těžký na takovou chůzi a opravdu hřál. A ta čepice! Po posledním stoupání se musel opřít o strom, aby se vydýchal a otřel si kožešinovou rukavicí potem vlhké čelo.

Už z dálky bylo vidět, co se stalo. I podívané chtivý hlouček vesničanů zůstal na severní straně svahu a nepokročil dál, jako by na poslední chvíli ztratil odvahu a raději nechtěl vidět to, kvůli čemu se sem takovou dálku plahočil.

Jak otevřená rána zela krvavá skvrna ve sněhu přímo pod hradní hláskou, otisk těla kutálejícího se po stráni se táhl až na okraj srázu, kde mizel.

Hrza si s povzdechem na hlavě znovu pevně usadil zpocenou čepici, rukou si nadzdvihl urousaný kabátec a vykročil do sněhu dál po úbočí kopce. Pár mužů z hradní hlídky stálo v místě, kde se svah lámal.

Tam byla.

Jak mrtvé káně, ležící na boku, jak mrazem zasažený dravec, jak orel střelený v letu. Břicho rozpárané pádem, noční halenu vysoukanou tak vysoko, že odhalovala krásné nahé tělo, zmrzlá a bledá, s očima obrácenýma k nebi a s tváří bez známky smíření. Hrza přiklekl k mrtvé do sněhu.

„Už dávno měla být odtud pryč,“ přikročil k němu jeden z mužů. „Ale čekáme na NĚHO. A na NI.“

Hrza se s námahou zvedl na jedno koleno. Čekají na ně. Rychle se narovnal, aby odtud zmizel.

Bylo však pozdě. Hradní stráž, do té doby stojící za ponocným, se rozestoupila, aby udělala místo postavě v černém, která se za jejími zády nepozorovaně a neslyšně vztyčila. Stál tam ale vůbec někdo, anebo byl plášť, dlouhý až na zem a málo teplý na takovou zimu, prázdný?

Jen malá hlava, holá lebka bez vlasů a bez pokrývky, která z něj trčela, dávala tušit, že uvnitř černé kůže, prosté všech ozdob i kožešin, je člověk. Musel vystoupat přímo do stráně, a přece dýchal klidně a pravidelně, bez námahy a bez známky únavy. Ruce, schované za zády, měl holé, bez rukavic, kostnaté, s dlouhými, jak klacík tenkými prsty, protkané řetězci vystouplých žil a bledé víc, než byly ruce na zemi ležící ženy.

„Ustupte, jděte mi z cesty,“ zůstal stát a s rukama složenýma na hrudi čekal, dokud Hrza s ostatními neukročili stranou dál do sněhu.

Nebyla to ale jen úcta a vděk, co k němu cítili. Byl to i odpor a hnus, směsice strachu a hrůzy a úzkost, která každého v jeho přítomnosti sevřela. Nikdo nechtěl k němu blíž, nikdo se ho nechtěl byť jen zlehka dotknout. Nemusel je o to žádat, být od něj co nejdál, to bylo, co si teď sami přáli.

„Otče, otče, já něco mám!“ zaskřehotal z ohybu stráně nepříjemně vysoký ženský hlas.

Všichni, včetně muže v černém, obrátili hlavy tím směrem. Růžolící děvče, s očima úzkýma jak štěrbiny, s volně rozpuštěnými světlými vlasy, zahalené do dobře zatepleného krátkého kabátce s kuklou a s červeně obšitou šedivou čapkou tam vesele mávalo kožešinovou rukavicí. Chvilku otevřenými ústy pobaveně vydechovalo teplý vzduch a pozorovalo, jak se pára sráží v zimním chladu, a pak se spikleneckým smíchem zvedlo ruku, do té doby ukrytou za zády, a s ní ztuhlého, na kost zmrzlého kojence.

„A-ha…!“

Byli tu oba. Dcera i otec, Šílenství i Smrt.

Kapitola 2.

„Je to možný, zas sněžilo celou noc,“ bručel ponocný Hrza. Po noci strávené obcházením městečka se promrzlý a utrmácený vracel domů.

Ve dveřích chalupy oklepal zbytky sněhu ze slámou zateplených bot a kabátec a čapku plné sněhu pak přehodil přes bidlo vedle ohniště. Z obou hned začala odkapávat voda a zůstávala stát v loužičkách na nedokonale vyrovnané hlíně podlahy.

„Dobře ti tak, měl jsi toho už dávno nechat,“ hartusila Hrzova žena Hana, o pár let starší, kostnatá, nehezká osoba s úzkým nosem a s pichlavýma očima. Vstala už dávno, aby se postarala o malé hospodářství – prase, krávu a pár hnědých slepic – a připravila vyhládlému muži něco k jídlu. Pro jeho ponocování neměla valného pochopení, věděla, že noční služba ho zmáhá, a navíc – co zatím ona? Tak daleko od vesnice? Ani pomoci by se nedovolala, kdyby bylo třeba.

„Stejně to děláš jen kvůli pánům konšelům, blázne jeden stará,“ nechtěla dát pokoj Hana a rozkládala za řeči mužovy mokré svršky na lavici dál od ohně.

Hrza si sedl k dřevěnému stolu a ženina brblání si nevšímal. Hana vrčela takhle každý den a vlastně měla pravdu. Už se mu do toho ani nechtělo, když sem před bezmála osmi lety přišli, byl by rád měl klid. Měli už svoje roky, ale, pravda, děti nebyly. Ne že by se byly nenarodily, ale dva synové i děvče, všichni zemřeli dřív, než stačili dospět. Nebyl nikdo, kdo by jim vypomohl se živobytím, a tak byl každý zlaťák dobrý. A k tomu, a z toho nemůže mít ta hloupá žena rozum, ta důvěra, kterou mu páni konšelé i rychtář dali! Být v novém městečku, Karlově Hrádku, ponocným! Hradu na dohled! Ta čest! Hloupá, opravdu hloupá žena, když to nevidí!

„Tak máš k těm řečem i něco k jídlu?“ chtěl zavolat Hrza na ženu, ale ta už mezitím nesla na stůl chléb a horkou polévku s masem.

„No, vida,“ potěšeně mlaskl Hrza a mrkl na ženu. Byl rád, že ji má. „Dobrý to bylo,“ spokojeně po chvíli odsunul prázdnou mísu a pohodlněji se usadil na dubové, hrubě opracované lavici. Hana si rychle přisedla. Chutnalo mu, to bylo vidět, a spát se hned nepůjde, a to znamená, že se dozví nějaké novinky.

„Áá, seš zvědavá, viď,“ potěšeně se zazubil Hrza, „náhodou pro tebe něco mám a můžeš to pěkně zatepla těm svejm treperendám vyslepičit. Tak abys věděla, nikdo další se volat nebude, správce Petr už rozhodl, a je si jist, že Anna skočila sama.“

„Hmm,“ Hrzové se to nějak nezdálo. „A ON říkal co?“ zeptala se opatrně.

„Co by říkal, je to prý jasný případ. Skočila z hlásky a přežít neměla šanci. Vždyť jsem to viděl na vlastní oči! Střeva vyhřezlý, nohy i ruce zlámaný. Vykrvácela po pádu. Prý ne hned a ne bez bolesti. Ach bože! Kampak ji asi pohřbí, nebožačku…?“ Zamyšlený Hrza se odmlčel.

„Tak přece si sáhla na život, chudinka,“ ztišeným hlasem a s vážným pokyvováním hlavou pronesla Hrzová. Tón byl soustrastný, ale bystrým, neklidným očím chyběla účast. Rychle pomrkávala a hleděla někam dál k ohništi přes mužovo rameno. Hrza už v teple místnosti zatím pomalu poklimbával.

„Poslyš, Vojtěchu, a co to dítě?“ obrátila k němu náhle prudce hlavu.

„Vidíš, dítě,“ to slovo Hrzu probralo. „Málem jsem zapomněl. To je právě zvláštní, tu malou nikdo nepostrádá. Člověk by si skoro myslel, že někdo rád přišel o jeden hladovej krk.“

„Ale fuj, jak můžeš něco takovýho říct, Vojtěchu,“ zaprotestovala Hana.

„No co, co, proč se tak durdíš? Ty bys měla jako první vědět, jestli někomu ve vesnici to děvčátko nechybí!“

„Já? Jak bych asi tak mohla, je zima, jestli o tom náhodou nevíš, všechny mají už pěkně dlouho kabátce vycpané, až jim sláma odevšad trčí. Jak mám asi podle tebe poznat, jestli místo slámy nemají pod šeřinou dítě!“ rozčilovala se Hana.

„Ale, vždyť seš pořád samá návštěva u šestinedělky, samá stráž u mrtvé, neříkej mi, že nevíš o všem, co se v chalupách šustne,“ pošťuchoval Hrza ženu a pomalu se přesouval pod už trochu zašlé houně v lůžku za ohništěm.

„Kdepak, ta bude odjinud, ta nebude zdejší,“ nahlas uvažovala Hrzová. „Klidně může být až od Chlumce nebo od Zahájí nebo z Jaroslavic,“ přecházela vzrušeně po světnici a rozkládala rukama. „I když… Zrovna teď mě něco napadlo,“ zastavila se v řeči a obrátila se na muže.

Ale ten už spal.

Kapitola 3.

Pan Petr z Nasavrk, purkrabí na Karlově hrádku, vycházel z hradní kaple.

Mírně shrbený, věčně podmračený muž s řídnoucí kozí bradkou měl viditelně to nejlepší už dávno za sebou. Barevnými sklíčky vysokých oken za jeho zády procházelo světlo, ale bylo už pozdní odpoledne a zimní slunce nemělo tu sílu, a tak ho bylo málo, aby mohlo oživit tichý a zšeřelý prostor. Byl stejně ponurý a temný jako myšlenky pana Petra. Vroucí modlitby mu neulevily a ani trochu mu nepomohly.

Zachmuřený prošel spěšně chodbou, která ke kapli na severovýchodní straně přiléhala, a po schodech vystoupal do horního patra východního traktu hradu. Bylo pěkně chladno, venku i tady. Mohl pokračovat dál do svých komnat na západní straně, kde by se ohřál, ale namísto toho zůstal stát u okna v nejvýchodnější části spojovací chodby. Rozsahem nevelký hrad měl tvar nepravidelného šestiúhelníku, nepravidelného natolik, že byl víc trojúhelníkem. Tady, na jeho východním vrcholu, byl nejkrásnější výhled na řeku.

Petr si několikrát dýchl teplý vzduch na zkřehlé ruce a přitom nepřestával pozorovat zamrzlou hladinu. Co vlastně ještě čeká? Že dorazí královský posel a donese mu zprávu, že ho konečně, po dvanácti letech služby na téhle ztracené vartě někdo vystřídá? Že někdo přijede a řekne mu, že panovník dostává a čte jeho listy a že na něj a na tenhle hrad docela nezapomněl? Že stále je někdo, koho tenhle hrádek ještě aspoň trochu zajímá?

Petr se s povzdechem odvrátil od okna, kterým vanul dovnitř ledový vítr, promnul si zimou ztuhlé prsty a vydal se zpět do přízemní chodby a pak dál přes nádvoří do hradního psince.

„To jsi ty, pane Petře?“ Lovčí Kudrna byl zaměstnán porcováním masa pro hradní ohaře a správcův příchod zaregistroval až po chvíli. Jen zvedl hlavu, aby si odhrnul hřbetem ruky pramen vlasů z čela, a dál si Petra nevšímal. Byl na jeho častou přítomnost zvyklý, psi byli odjakživa purkrabího největší radostí.

„Počkám, až budeš hotov,“ řekl Petr a zálibně pozoroval, jak hbité Kudrnovy ruce zpracovávají zaječí kožku. „Dva psy si vezmu, chci si vyjet. Sám. Na chvíli.“

Nikoho dalšího nepotřeboval. Nač brát s sebou někoho z posádky? Tvořilo ji všehovšudy deset mužů a on jistě nikoho z nich postrádat nebude. Vždyť si chce jen trochu provětrat hlavu. Za necelou půlhodinu už na koni projížděl se dvěma ohaři přes úzký padací most a pokračoval pod úpatí kopce k potemnělé řece a pak dál směrem k potoku.

Hrad stál na vysokém ostrohu nad Vltavou, chráněn hlubokým příkopem, snadno dostupným jen ze severní strany, na východní straně jištěn řekou a na jihozápadě hlubokou roklí Ztraceného potoka. Ten byl přirozenou hranicí mezi hradem, majetkem panovníka Karla IV., a državami rodu Rožmberků, hlubockým dominiem. Petr musel projet kolem místa, kde našli jeho ženu Annu. Radši se tím směrem ani nedívat! Napadl sice nový sníh, ale nebylo ho dost a starý ještě neroztál, a tak jistě všechno zůstalo…

„Můj bože…, no jistě! Pořád stejné…!“

Petr se pokřižoval a pobídl koně k rychlejší jízdě. Vždyť ani neví, co se stalo s jejím tělem! Je mráz, takový, že vykopat hrob tam, kde její život skončil, možné není. A kde jinde pohřbít sebevraha? Nechtěl ani zjišťovat, co vlastně s ní hrobník z městečka udělal. Úplně stačilo, že bez přestání myslel na to, co udělala ona sama. Stalo se něco? Musela být opravdu zoufalá. Nevídal ji už dlouhé dny v kapli, a to bylo zlé. Nechodila prý ani na modlitby, a to byl hřích. Bála se něčeho? A on – má se snad bát?

Petr projel až ke strži zamrzlého potoka. Psi běželi volně vpředu a první z nich už klouzal na silném ledu.

„Ke mně!“ musel je Petr odvolat. Chtěl jet původně dál, ale potom si to rozmyslel. „Radši se vrátíme, za chvíli bude tma,“ mluvil k psům i sám k sobě správce.

O čem jsem to…? Ach ano, Anna.

Vlastně ji ani neznal. Kdyby bylo na něm, už by se byl znovu neoženil, ale zůstat sám, to si dovolit nemohl. Ještě by se dostal do řečí. Co by si lidé pomysleli, purkrabí, a samotný muž! A ona? Pro něj to bylo už jen krásné tělo, dávno nevěděl, co si s ním počít, snad se jen dívat. Popravdě, a ta myšlenka tam byla, i když by ji nikdy neřekl nahlas. Ani mu nebude chybět. Kdo mu opravdu chyběl, byla jeho první žena, Eliška. Netušil, jak velká to pro něj bude ztráta. Hrozný byl její konec a hrozné bylo i to, co přišlo po něm.

„Stůj!“ zatáhl Petr koni za uzdu a zadíval se směrem ke strži potoka. Zdálo se mu, že tam zahlédl černý plášť.

Kapitola 4.

Kůň zahrabal předníma nohama ve vzduchu, několikrát přešlápl v křupajícím sněhu a zastavil se kousek od břehu porostlého osikami a olší.

„Tak a teď – kde jsou psi?“ netrpělivě se správce narovnal v sedle a snažil se dohlédnout mezi stromy, ale nikde je neviděl. Zavrtěl naštvaně hlavou a silně zapískal na prsty. „No proto, už jsem myslel, že si pro vás budu muset dojít,“ spokojeně se usmál Petr a opřel se zpátky do sedla, když uviděl přibíhajícího ohaře. Ale pes se vrátil jen jeden a namísto čekání na další správcův pokyn začal běhat neklidně kolem stále nervóznějšího hnědáka a hlasitě štěkat.

Ještě několikrát Petr zapískal, ale už mu bylo jasné, že pokud se chce vrátit se dvěma psy, bude muset sesednout a jít provinilce hledat. S láteřením seskočil z koně a pustil se po sněhem zavátém břehu k potoku. Už z dálky viděl, co se stalo. Nešťastné zvíře se chytilo do větví spadaných při okraji opačné strany strže a nebylo se čemu divit. Silné podzimní větry řadu osik polámaly a ty teď ležely na zmrzlé hladině potoka jako pasti na zvěř, zapadané sněhem. Trochu již zadýchaný správce se opatrně vydal k druhému břehu. Boty mu na ledě klouzaly, uvězněný pes spustil štěkot jak o život, začínalo se smrákat a Petr v duchu proklínal tu chvíli, kdy se rozhodl pro podvečerní projížďku. Spěšně začal vytahovat roští, do kterého se ohař zaklínil, a doufal, že pes bude v pořádku. Byl to dobrý pes a on by ho nechtěl ztratit. Měl radost, když uvolnil poslední větev a spolu s ní i část osikového kmene a osvobozený, nezraněný pes vystřelil po ledu na druhou stranu za svým druhem. Petr si chtěl už vydechnout a spěchat za nimi, když si uvědomil, že to, co kmen odkryl, není plocha nezasypaná sněhem, ale velký otvor vysekaný v ledu.

„Hmm, tak pstroužků se někomu zachtělo,“ naklonil se nad vodu a pobaveně nadzdvihl obočí, aby se hned vzápětí prudce napřímil. Polekal se, a hodně. „Ne, to není možné, to jistě to šero,“ vzrušeně dýchal, „určitě se mi to jen zdálo.“ Po chvilce se s obavou, ale přece jen znovu nad otvor naklonil a tentokrát to viděl úplně zřetelně. Dívčí náhrdelník z říčních perel a pod ním – ženský prs.

K mdlobám vyděšený Petr jak blesk přelétl potok a s oběma psy uháněl už houstnoucí tmou k hradu. Ne, to ne, to je víc, než unese. Není to ani týden, co odešla Anna, a teď tohle! Dojede pro muže z hlídky a pro světlo a vrátí se sem. Musí se udělat jasno. Kdo je to dnes?

Za necelou hodinu už stejným místem probleskovala světla loučí a zněly mužské hlasy a hlasitý psí štěkot. Petr a pět mužů z hradní posádky vyzbrojených meči a dýkami, halapartnami a kopími přijelo pro správcův nález.

„Taky to mohlo počkat do rána,“ ucedil jeden z mužů, Jan řečený Dlouhý, ke svému sousedovi. Oba už stáli na ledu a pomalu připravovali, co přinesli s sebou – provazy a plachtu. Druhý muž, také Jan, řečený Hlava, přitakal: „Jo, není to dobrý místo, tenhle Ztracený potok! Jen hlupák sem jde ve dne a jen blázen v noci. Že sem vůbec jezdil? On snad neví, co se dole po chalupách říká?“ Musel ale zmlknout, protože už i správce se sem blížil s loučí v ruce společně se dvěma z psů.

„No tak, pusťte se do práce, na co čekáte?“ srdnatě se obrátil na oba Jany a muže s halapartnou po svém boku a namířil světlo nad vysekaný otvor. Muž s halapartnou ponořil zbraň do vody a otočil se směrem k Dlouhému a Hlavovi : „Provazy a plachtu, připravte je!“

Nebyly ale třeba. Halapartna stačila. Muž s její pomocí nadzdvihl tělo, překvapivě snadno ho uvolnil zpod kry a vytáhl z vody. S plesknutím dopadlo na led. Všichni k němu nedočkavě namířili svoje louče.

„Vždyť je to Smrtka, pane! Žádná žena, jen sláma a větve!“ ulehčeně vydechl Dlouhý.

Petr nevěřícně kroutil hlavou. Jak mohl takhle naletět! Jen slaměná figurína, jen vycpaný pytel ženských tvarů v šatech, které asi kdysi byly bílé, jen klestí a uschlá tráva s náhrdelníkem z prázdných šnečích ulit.

„Mohla tu zůstat po loňském jaru, zaklíněná pod kořeny v potoce,“ uvažoval nahlas správce a cítil přitom, jak moc se mu ulevilo.

„Tak to není, pane, sláma i tráva by dávno shnily. Kdepak! Tohle je znamení. Zlý znamení!“ řekl dutým hlasem Hlava a přiklekl k figuríně. „Podívej!“ Vytáhl dýku, kterou měl za opaskem, a louči namířil do místa, které mělo připomínat levý ženský prs. Dýkou rozevřel mokrou slámu a odkryl lesklý bílý kámen. „Vidíš, má srdce,“ řekl a bez váhání rozřízl slámu i na pravé straně. „Má dvě srdce,“ ukázal Hlava špičkou dýky na stejně bílý kámen pod pravým prsem, sklonil louči a narovnal se.

„Ty víš, pane Petře, co to znamená. To tys ji objevil. Ta hrozba se týká tebe!“

Náhle bylo ticho. Psi štěkali dál, ale nikdo z mužů nepromluvil. Žena v bílých smutečních šatech… To nic, uklidňoval se purkrabí. To ho jen někdo chce vyděsit. Ale co když ne, co když je všechno zase tady? Pod Petrem se podlomila kolena a nemohl dýchat.

Kde je tělo jeho ženy? Musí ho najít! Hned!

Kapitola 5.

Pod vrchem Strážiště, zarostlým borovicemi a smrky Černého lesa, v místě, kde mírný kopec přechází v náhorní rovinu Bílkový vrch s klikatící se stužkou potoka Rachače, stála první stavení městečka Karlův Hrádek. K několika skromným obydlím nepatrné osady Bílkov tu z popudu panovníka přibylo domků tolik, aby vytvořily malé náměstí s městskou kašnou, konšelskými domy i domem rychtáře, kostelem se hřbitovem, krčmou a kovárnou a chalupami s dílnami řemeslníků.

Od kamenné zdi jednoho z nich se v přicházejícím soumraku oddělily tři postavy. Dva muži z hradní posádky – Jan řečený Hlava, Martin přezdívaný Šilhavý, a purkrabí Petr. Hlava, stojící v popředí, zvedl varovně ruku, a zastavil tak ostatní. Nechtějí přece, aby je někdo viděl.

Ke kašně, chráněné před mrazem stříškou a ohrádkou z trámů, naplněnou slámou a hnojem, přicházela žena pro vodu. Putnu s popruhy hodila se zaduněním na lavici a málem přitom uklouzla na náledí, které tu s postupujícím večerem i přes mocné posypání popelem vzniklo. Vyjekla a zamáchala rukama ve vzduchu, aby udržela rovnováhu, a zamířila s dřevěnou nádobkou k otvoru v kašně, aby nachytala vodu.

Purkrabí se opřel o chladný kámen podezdívky a zavřel oči. Připadal si hrozně. Jak je to trapné a nedůstojné. On, purkrabí, a plíží se tu potmě jako zloděj a bojí se, aby ho snad neviděl někdo z těch, kdo by se před ním měli třást strachy. A to ho čeká tajná schůzka s hrobníkem!

Petr sundal koženou rukavici a ukazováčkem si načechral svou chabou bradku. Ten pohyb ho vždycky uklidnil a pomohl mu přemýšlet. A že toho měl od minulé noci k přemýšlení dost. Před očima měl stále slámu v lýkem přepásaných šatech s otvory po kamenech. Dva kameny, dvě srdce. Výstraha, hrozba, zlé znamení? Měla snad i jeho žena dvě srdce? A jestli ano, možná ani nezemřela a bude se k němu jako přízrak vracet. Ne, to už nevydrží… Až teď ho napadlo, že udělal možná chybu, když vzal oba bílé kameny k sobě. Zabalil je do širokého pruhu měkké kůže, dobře zatáhl řemínkem, zamkl ve skříňce a uložil do truhlice v pokoji své ženy. Díval se na ně opatrně, jen zpod přivřených víček, ale přesto si všiml, že zatímco jeden je čistě bílý, druhý má na plošší straně tmavé husté žilkování. Neměl jeden z kamenů vrátit figuríně? Bylo to přece její srdce, nebo ne? A neměl vrátit oba?

„Áááách,“ úlevně vydechla žena, když konečně přestala nalévat vodu, a přidřepla zády k lavici, aby si navlékla popruhy a hodila putnu na záda. Vypískla, když jí ledová voda vyšplíchla za krk, ale pak už rychlým krokem zamířila zpět k jednomu z domů uprostřed náměstí.

Petr se rychle probral z myšlenek.

„Jdeme,“ sykl přes rameno jeho směrem Hlava a jako první vyrazil přes náměstí mezi domky. Tam na nevysokém skalnatém návrší stál kostel svatého Petra a Pavla, obklopený hřbitovem.

Městečko bylo nevelké a chalup bylo málo, ale hřbitov o nájemníky nouzi neměl. Hroby tu byly volně rozesety kolem kostela a chyběly jen na západě před hlavním vchodem. Bylo jich tu hodně, označených dřevem, kamenným sloupkem nebo jen obyčejným prknem, s dřevěným nebo kamenným obložením, všechny do výšky zapadané sněhem. Muži se nerozhodně zastavili.

„Tak kde je?“ hlasem plným netrpělivého očekávání pronesl do ticha purkrabí. Dřív než stačil někdo odpovědět, objevilo se na severní straně světlo, pohybující se kývavě zleva doprava.

„To je určitě hrobník, dává nám znamení,“ řekl rychle Šilhavý a vykročil nedočkavě vpřed tak horlivě, že přitom zakopl o jedno z dřevěných hrobních hrazení.

„Jak to, že nejsi sám?“ pronesl podrážděným hlasem Petr, když dorazili k hrobníkovi a viděli jeho průvodce. Ponocný, tak ten tu vážně chyběl.

„Ty taky nejsi sám, pane,“ řekl pokorně hrobník. „A já… Trochu jsem se bál,“ špitl neochotně.

„Dobrá, dobrá,“ kývl hlavou rezignovaně purkrabí, „hlavně pojďme.“ Chtěl mít už všechno za sebou.

K překvapení mužů z hradu vykročili dál na sever až na konec malých políček, táhnoucích se za jednotlivými domky, za humna, až k jedné ze starých, již neužívaných obilných jam.

„Snad nechceš říct, že je tady,“ nevěřícím hlasem pronesl zaskočený Petr.

„Je,“ přikývl hrobník, „kam jsem ji měl dát,“ bránil se nesměle. „Chromý ji měl spálit, ale…,“ zatvářil se provinile, „ještě to neudělal.“

No jistě, Chromý, místní ras, žok plný pelyňkové medoviny, ten měl vždycky na všechno času dost.

„No tak se do toho, pro všechno na světě, dej!“ už zvýšeným hlasem zavelel purkrabí a postrčil hrobníka a ten začal zručně a hbitě odstraňovat kovovým rýčem slámu, kterou díru před pár dny přikryl.

V hloubce asi dvou metrů, v jámě vymazané jílem a vyložené seschlým proutím byl o stěnu opřen pytel. Hrobník odhodil na zem rýč a ruce založil v bok.

„Co teď?“ zeptal se.

Všichni se nad vyhloubený otvor naklonili.

Kapitola 6.

„A pak? Co bylo pak?“ trhla Hrzová nedočkavě hlavou, když se muž ve vyprávění odmlčel.

Ten věděl moc dobře, že zažil něco, co se nestává každý den, a ženino napětí i obdiv si náležitě užíval.

„Ale to ti povídám, tentokrát nikomu ani muk,“ zdůraznil už poněkolikáté své senzací a všech drbů chtivé ženě.

„Jako že je Bůh nade mnou,“ zatvářila se Hrzová smrtelně vážně, naslinila ukazováček, vztyčila ho, zvedla hlavu a oči obrátila k nebi.

„No tak jsme ten pytel vytáhli a otevřeli,“ pokračoval Hrza ve vyprávění, „a to ti povídám, bylo nad slunce jasný, že se do toho nikomu dvakrát nechce. Mrzne, to je fakt, ale vždyť tam byla už hezkých pár dní, ne? A navíc, my s hrobníkem jsme ani nevěděli, k čemu tam vlastně jsme. Nouza, jako hrobník, myslel, že má průšvih kvůli malýmu Vencovi. Ten starej šoula se v Jaroslavicích zřídil, jak zákon káže, a chudák Nouza ho nemohl dostat z toho jeho zavšivenýho brlohu už třetí den. Dobře ti tak, měl ses o to postarat sám, povídám mu, když jsme za kostelem na ty tři čekali, ale on že ne, že na tohle ho teda neužije, a pak, že prej každej z nich si hlídá to svoje.“ Hrza sáhl po džbánu na stole a nalil si z něj syrovátku. Vyschlo mu, a tak na chvíli zmlknul, aby si trochu svlažil ret. „Ale o Chromýho nakonec vůbec nešlo. Tady šlo o něco úplně jinýho,“ postavil Hrza džbánek zpátky na stůl, otřel rukou z vousů zbytky syrovátky a chystal se dál vyprávět.

Hrzová posedávala neklidně na čtyřnožce a sledovala mlčícího muže.

„A…?“ ozvala se nedočkavě.

„A…? Jaký a…? A vlastně… Jak ty seš na tom s jídlem, děvče?“ usmál se Hrza potutelně.

„No Vojtěchu, jak můžeš teď myslet na jídlo,“ řekla naoko pohoršeně Hrzová, ale rychle se zvedla, aby se podívala na bublající hrnec. Na mužovo jídlo dočista zapomněla.

„Myslím, myslím, a divíš se?“ ohlédl se přes rameno ponocný. „Na co jinýho můžu asi tak myslet,“ uchechtl se a plácl ženu na odchodnou přes kostnatý zadek.

Hrzová se po chvilce hlučného lomození a všelijakého míchání vrátila zpět.

„Už se tam dělá kaše,“ hlásila. „A ne nějaká obyčejná prosná hnedka, ale tvoje oblíbená, režná, s tuřínem a vejcem. Tak zase spusť.“

„Jo,“ usmál se spokojeně Hrza a pokračoval ve vyprávění, „takže jeden z těch chlápků z hradu, nějakej Hlava, vyndal dýku a rozpáral tu tuhou nebožačku. A sílu teda má, kosti jen zaskřípaly. A pak hned vytáhnul srdce, představ si, dočista, jako by to dělal každej den. Jenže já, to víš, sice vydržím dost, znáš mě, ale musel jsem jít o hodnej kus dál, sníh nesníh. A jak tam tak stojím a zhluboka dýchám, slyším, jak Hlava povídá: ‚Ne, pane Petře, spletl jsem se, jiný srdce nemá.‘“

„Jiný srdce?“ vykulila Hrzová oči.

„No právě, vím, na co myslíš, a to samý napadlo i mě,“ ponocný na to. „Propánajána, co se to tu děje, říkám si, k čemu ses to, Vojto, připlet. Tak proto přišlo panstvo až do města, tak proto ty tajnosti.“

„Panenko skákavá,“ pronesla Hrzová, ale přitom jako by tušila, že ještě není konec.

„A,“ podrbal se Hrza na hlavě a znovu se napil, „zrovna když jsem si pomyslel, že to koneckonců zas nedopadlo tak špatně, vzpomněl jsem si, a tomu nebudeš věřit, na tebe. Najednou tě slyším, jak říkáš: ‚Poslyš, Vojtěchu, a co to dítě?‘ Řekl jsem to nahlas a všichni se po mně otočili a Nouza povídá: ‚No to je přece dole.‘ A pak jsem ani nestačil mrknout a ten druhej z hradu, nějakej Šilhavej, popadl moji píku, a než bys řekla švec, vytáhl ven další pytel, teda spíš převázanou plachtu. Hned jak dopadla do sněhu, a ta malá z ní, bylo nám jasný, že už ji někdo před náma v ruce měl. Nouza se zapřísahal, že dítě bylo celý, když ho do plachty dával, ale čert mu věř. My dva ho máme přece dávno přečtenýho, ten by se mohl vzít v pití s tím moulou Chromým za ruku. Jistý bylo, že Hlava neměl proč vytahovat tu svoji dýku, že tady ho někdo předešel. Prostě,“ doplnil Hrza, „srdce bylo pryč.“

„Určitě…?“ zvedla pochybovačně obočí Hrzová.

Hrza pokrčil rameny. „Povídal jsem ti přece, že jsem až nemlich u toho nebyl… Když to ale Hlava povídal…“

„A taky to nikdo neřešil,“ pokračoval rychle. „Už museli být domluvený dopředu. Správce jen ukázal Šilhavýmu na rýč, co ležel na zemi, a kývnul hlavou a ten ho sebral a odseknul třema rychlejma ranama tý děvence nohy a hlavu.“

Hrzová vyjekla a zakryla si ústa rukou.

„A my jsme pak s Nouzou paní Annu i s tím, co zbylo z tý malý, rovnou v tý jámě spálili. Teda, Nouza je spálil, já jsem jen pro všechny případy třikrát zatroubil, aby náhodou někdo nepřiběhl hasit oheň,“ Hrza skončil s líčením událostí uplynulé noci a protáhl se, aby si narovnal shrbená záda.

„Fff, no teda,“ vydechla jeho žena, „tos mi snad ani neměl říkat, Vojtěchu, to mi bude pěkně vrtat hlavou,“ pokračovala a upila mimoděk z mužova džbánu.

„Tak ta malá, říkáš,“ zauvažovala za okamžik nahlas, opakovaně potáhla nosem a pak se zvedla a začala tak, jak bylo jejím zvykem, neklidně přecházet po světnici.

„Celý se mi to nechce líbit,“ řekla, „mají strach, že by se ta holka mohla vrátit, že tady má ještě něco na práci, že může někomu škodit, že bude chtít někoho dalšího přitáhnout k sobě. Ale koho? Vždyť se pořád neví, čí že to byla. Nebo snad ne?“ zastavila se v chůzi a opřela se rukou o stůl. „Mně to můžeš klidně říct, víš dobře, že budu mlčet jako hrob!“ naklonila se k muži blíž.

Hrza se pousmál a chytil ženu za loket. „Tak to slyším vážně rád. A víš co, zkus mlčet pro jistotu hned. Nech už těch řečí, dopij si tu syrovátkovou žbrundu a koukej sem donýst můj tuřín!“

Kapitola 7.

Purkrabí Petr přesunul křeslo blíž ke krbu a na stolek s lipovým dřevem vykládanou deskou položil malou ebenovou skříňku.

Když z ní vyndával svázaný pruh měkké kozinky, nebyl už ani zdaleka tak nervózní, jako byl před několika dny, kdy ho spolu se skříňkou v komnatě své zemřelé ženy ukládal. Kovovým hrablem několikrát posunul dřevo v krbu, aby se oheň lépe rozhořel, upil z vína stojícího na stolku a posadil se s balíčkem s kameny blíž ke světlu. Už se jich tolik nebál, dokonce se chtěl na ně tentokrát opravdu dobře podívat a podržet je v rukou. Zbytečně se nechal vyplašit tím pověrčivým Hlavou. Možná, že se ho to celé vůbec netýká.

Aby mohl být klidný úplně, musí zjistit, co ho předtím nezajímalo – čí je to dítě, které zemřelo společně s Annou. Uvědomil si to hned včera v noci, když se s Hlavou a Šilhavým vracel na Hrádek, a věděl to i dnes ráno, když se znovu osobně vypravil do městečka, tentokrát aby se setkal s radními a s rychtářem. Rychtář Jakub Heinzlinus řečený Oder, i Jan přezdívaný Šram, oba uctivost sama a oba k ničemu. Spravují městečko menší než leckterá větší ves, a že by oni, že by snad oni měli vědět, co se v jeho domcích a chalupách děje? O zmizelém pokřtěném děvčeti neslyšeli, a že by v jejich městečku mohlo být nějaké děvče nepokřtěné? O ničem nemá zdání ani místní kněz, nebyl v poslední době žádný úvod rodičky v kostele, žádná iniciace šestinedělky, a pokud je mu známo, ani žádná svobodná matka toho děvčete.

„A co tvůj kněz, pane Petře, co v podhradí a na hradě?“ troufl se klidně zeptat ten skrček Šram. Drzoun jeden drzá!

„Jestli je někdo, kdo má přehled o všech, živých či mrtvých, tak je to přece ON,“ špitnul Oder, když to vypadalo, že už z nich nic kloudného nevypadne. A měl pravdu. Petr to měl udělat rovnou, někoho za NÍM poslat a mohl si ušetřit sezení na radnici na nepohodlném křesle i pití zatuchlé chmelové medoviny.

Petr při té vzpomínce natáhl ruku po víně a po novém doušku si užíval jeho chuť. Vonělo po bezinkách a chutnalo jako zralé kdoule. Víno měl rád. I kdoule, a tak nebyl div, že když konečně na klíně rozbaloval kameny, nezbylo z pití na stole nic. Řemínek byl zatažený pevně, dal si se zajišťováním kamenů v ten večer opravdu práci a rozvázat ho se mu teď nedařilo. Začal být netrpělivý a ruce se mu nedočkavostí třásly. Zkusil silou uzel s trhnutím uvolnit a obsah balíčku dostat ven. Když zabral řádně podruhé nebo potřetí, jeden z kamenů náhle prudce vyletěl a s klepnutím dopadl do krbu na okraj žároviště.

Petr odložil kozinkový svitek na stolek a s námahou se zvedl pro hrablo, aby s jeho pomocí vytáhl kámen z ohniště. Ve chvíli, kdy sahal po dřevěné rukojeti, se kámen rozzářil červeným, oslnivě jasným světlem.

Petr stáhl ruku a ztěžka dopadl zpět do křesla. Mýlil se. Tohle není konec, to je nový začátek.

* * *

Byl podvečer téhož dne a Šilhavý projížděl cestičkou podél řeky, která se tu v mohutném zákrutu zařezávala do stráně.

Ve službě byl už šestý rok, a přesto v těchhle končinách byl poprvé. Poslední domy městečka nechal dávno za zády a hodnou chvíli přemýšlel, zda nesesednout z koně a nejít dál pěšky. Ve sněhu ale viděl nejen nevýrazné a většinou sněhem zapadané otisky dřeváků a láptí, ale i koňských kopyt, a tak se rozhodl zůstat v sedle. Neměl představu, jak dlouho ještě pojede, ale podle všeho by měl být každým okamžikem na místě. Už teď žasnul nad tím, jak velkou musí lidé z městečka ujít dálku, když potřebují JEHO pomoc.

Kůň se na úzkém zmrzlém chodníčku smýkal, ale řeka byla moc blízko na to, aby Šilhavý mohl jet mimo vyšlapanou stezku v nově napadaném sněhu a nemusel mít strach, že kůň sklouzne dolů k řece. Sklonil hlavu, aby se vyhnul větvím, které překážely jezdci na koni v cestě, ale nebyl dost rychlý a setřásl na sebe ze stromu velkou dávku sněhu. Se zaklením si odplivl a pobídl koně k rychlejší chůzi. Ujel ale jen pár desítek metrů a tam, kde se tok Vltavy znovu narovnal, v překvapení koně zastavil.

Čekal ledacos, ale tohle ne. Čekal zemnici či nevábnou, rasovně podobnou chatrč, sbitou ze starých trámů, ukrytou v lese.

Tady ale stromy náhle končily. Jedlemi a smrky porostlá stráň tu ze dvou stran chránila rozlehlou sněhem zasypanou louku, která v dálce splývala s obzorem a v části obrácené k řece končila dřevěným plotem. Plot byl spletený z větví a ohebných prutů a směrem do louky přecházel na několika místech v kamennou nasucho postavenou zídku. Uprostřed prostoru obestavěného nepravidelně kamenným hrazením stála velká, patrová roubená chalupa ze smrkových klád spojených mechem a slámou, s kamennou podezdívkou a širokým zádveřím, chráněným mohutnou stříškou.

Šilhavý seskočil z koně a pokročil k jednoduché, na železnou západku uzavřené brance. Tady nežije žádný chudák, žádný nemajetný podsedek.

Ale kdo vlastně?

Kapitola 8.

Šilhavý uvolnil západku, otevřel proutěnou branku a šel dál úzkou pěšinkou vyšlapanou ve sněhu, podél boční stěny až k zápraží chalupy. V zádveří, pod šikmou dřevěnou, chvojím a slámou zpevněnou stříškou se na malý okamžik zastavil a rozhlížel se, zda není někdo nablízku.

Nikoho ale neviděl. Závora na dveřích byla zasunuta a opatřena zámkem. Není doma, pomyslel si, ale přesto uchopil mohutný klepák a několikrát silně zabouchal. Zdálo se mu, že uvnitř domu slyší kroky, ale ke dveřím nikdo nepřišel.

„Haló, kde jste kdo?“ zavolal Šilhavý a poodstoupil dál od zápraží do větrem nafoukaného sněhu. Chvíli tiše stál, naslouchal zvukům z nitra domu a rozhlížel se přitom kolem.

Stopy, i ty od koňských kopyt, vedly dál podél stavení k dřevěné brance v kamenné zdi. Zkusil do branky zatlačit, ale brzo mu bylo jasné, že je zavřena na závoru zevnitř. Zídka kolem domu byla vyšší, než se mu předtím zdálo, byla to spíše zeď, postavená tak, aby bránila příchozím dostat se ke stavení blíž.

Šilhavý zvedl hlavu a pozoroval šedivou oblohu. Bude sněžit, usoudil a pár minut nato se skutečně spustila prudká chumelenice. Chtěl to už celé vzdát a vrátit se, když si u branky při odvazování koně všiml, že se v jediném otevřeném okně objevilo světlo. Tak přece tam jsi, povytáhl překvapeně obočí Šilhavý. Co takhle projít lesem a dostat se k domu z boku nebo z druhé strany? A podívat se oknem dovnitř? Teď přece nemůžu odejít, rozhodl se a pustil se podél proutěného plotu k už ztemnělé hradbě smrků a jedlí.

Na kraji lesa zůstal nechápavě stát.

Plot u prvních stromů končil. Nechránil, jen vymezoval prostor. Nebyl zábranou, jen ukazoval cestu. A ta jediná možná cesta ke dveřím domu vedla od řeky. Šilhavý se mohl vydat do závějí a volně se pohybovat po rozlehlé louce, a přece se dostal jen k důmyslné síti kamenných zdí. Hmm, chytré, pomyslel si. Nikde neviděl žádnou stodolu ani chlév, žádná zvířata ani hospodářství. Jen holubník a stáj pro koně.

Setmělo se. Mokrý sníh hustě padal a usazoval se Šilhavému na bujných vousech, na nepokrytých vlasech a na kabátci. Stejně chytré bude ještě jednou to zkusit a pak se vrátit na Hrádek na pěkných pár džbánků piva se sušeným šťovíkem a na placky se sekaným kančím masem, řekl si Šedivý a vydal se podél plotu zpátky. U dveří vzal znovu za klepák a třikrát zabouchal.

„Ale ale, copak? Hoří?“ ozvalo se za jeho zády. Šilhavý se rychle otočil. Nikoho neslyšel přicházet, a přece přímo za ním stál ON. Černý muž.

Vysoký, vyšší než urostlý Martin, držel v jedné ruce přes metr dlouhého úhoře a v druhé tesák se zakřivenou čepelí.

„Ani jsem ho nepotřeboval,“ ukázal Černý muž na tesák a pokýval hlavou. „Čekal jsem štiku a nakonec to byl jen úhoř, a s tím je snadné pořízení. I tomuhle kousku stačila jedna rána,“ dodal a postoupil k zádveří. Ulovenou rybu zavěsil na háček ve zdi pod střechu a otočil se k Martinovi.

„A jeden kámen,“ přidal ještě a podíval se Šilhavému zpříma do očí. „A co tys mi přinesl?“ zeptal se.

Šilhavý se s Černým mužem už setkal. Několikrát ve vesnici i při jeho občasných návštěvách na Hrádku. Vždycky ho ale viděl jen zdálky. Až dnes je mu takhle blízko. Dnes poprvé. Byl vyšší a bledší, než by byl čekal. Voskově bílá tvář s úzkou linií promodralých rtů připomínala parafínovou svíčku. Pleť byla seschlá a tenká jako sušená kůže ještě nenarozeného jehněte, s bludištěm hlubokých a jemných vrásek. Na holé, čapkou nechráněné lebce pár světlých vlasů, které teď v závanech větru a v chumelenici zlehka povlávaly. Na dlouhém černém kabátě nebylo po vločkách ani památky. Plášť vypadal jako varkoč prvních křižáků, kterým si ve Svaté zemi chránili zbroj před palčivým sluncem. Jako oděv poutníka, kráčejícího osaměle tichou nocí.

„No…?“ upřel Černý muž na Martina hluboké tmavé oči.

„Posílá mě pan Petr, purkrabí,“ řekl Šilhavý s podivně sevřeným hrdlem.

„Tak purkrabí,“ překvapeně odvětil Černý muž, odvrátil se od Martina a otočil se ke dveřím. Klíčem odemkl železný zámek a odsunul závoru. „A co mi chce, pan Petr?“ řekl významně a pootočil k Martinovi hlavu.

„Má jednu prosbu, spíš otázku,“ dopověděl Martin.

„Otázku,“ přikývl Černý muž. Levou rukou sejmul z háčku úhoře a pravou otevřel dveře. „Tak to abys snad šel dovnitř,“ otočil se čelem k Šilhavému a pokynul mu hlavou.

Martin zůstal nerozhodně stát. Co teď? Od ostatních věděl, že všechno se vždycky vyřizuje tady, venku, na zápraží. U Černého muže doma ještě nikdy nikdo nebyl.

„Tak co je s tebou? Co bude?“ zeptal se Černý muž a ustoupil trochu stranou, aby uvolnil Martinovi cestu. A sklonil hlavu, aby nebylo vidět, že se přitom usmál.

Kapitola 9.

Martin se sehnul, aby mohl projít dveřmi. Byly nízké a úzké, s vysokým dřevěným prahem, ale místnost za nimi, snad síň, či komora byla prostorná.

„Počkej tu chvíli,“ řekl Černý muž a zmizel i s úhořem kdesi ve tmě.

Martin se rozhlížel kolem sebe. Dveřmi, které zůstaly dokořán, proudil z venku chlad a na zdi dopadalo slabé světlo. Rozeznal háčky v trámech vedle dřevěných obrubní a na jednom z nich ženský plášť s kuklou a na opačné straně dlouhou lavici s odloženými přenosnými ohřívadly.

„Kabátec nech tady, uvnitř bude teplo,“ zaznělo po chvíli zprava za Martinovými zády.

Černý muž se vracel a sám už věšel dlouhý plášť na jeden z háčků ve zdi. Pod pláštěm měl černé, těsné gatě bez polštářového poklopcového krytí a volnou černou halenu, přepásanou několika úzkými koženými pásky. Jako by tam ani nebyl, zmizel v pološeru, jen jeho vosková tvář svítila do tmy.

„Pojď dál a posaď se,“ pokynul Martinovi rukou a uvedl ho do velké, příjemně vyhřáté místnosti s dřevěnou podlahou i stropem. V jejím levém rohu, ve výklenku ve zdi, bylo ohniště a v čelní, štítové zdi malá okénka pro odvod kouře. Při zdech výklenku stály police s hliněným a cínovým nádobím, u delší stěny dlouhý, leštěný stůl a židle se zdobenými opěradly a pod okny dřevěný kadlub s víkem a kovovými uchy a dvě objemné truhly. Stěny byly vymalovány tmavou, zřejmě okrovou barvou a nebyly na nich žádné obrazy svatých, přestože mít je tam bylo zvykem.

Černý muž rozhrábl oheň v ohništi a zavřel okenici na pootevřeném okně. Naklonil se přes sedícího Martina nad stůl, aby zapálil svíčky ve svícnech.

Martin sebou trhl. Mimoděk se narovnal a odtáhl. Ta blízkost, málem i dotek ruky! Byl překvapen. Necítil žádný mrtvolný dech, žádný zatuchlý pach smrti, který měl Černého muže provázet a o kterém už tolik slyšel. Jen zvláštní, příjemnou vůni. Oheň v ohništi zapraskal, svíce se rozhořely a prostor zalil jejich teplý, měkký svit. Z rohu místnosti se ozval šramot.

Šilhavý se tím směrem zadíval a teprve teď, v lepším světle, si všiml, že vzdálenější, levý kout světnice, sousedící s ohništěm, je od stropu až k podlaze obehnán zástěnou z hrubého plátna, vyšívanou barevnou nití. Uprostřed plachty byl svislý pruh krajky, kterým bylo do vyhrazeného prostoru i ven z něj vidět. Černý muž zachytil Martinův překvapený pohled, ale tvářil se, jako by ho neviděl. Vtáhl nosem vůni přicházející od ohniště a zavřel oči.

„Myrha a labdánum a špetka kořene šáchoru, růžový pupen a dřevo jalovce. Co jim říkáš?“ zeptal se, a aniž čekal na odpověď, dodal, „jsem na ně zvyklý.“ Pak se otočil a vydal se zpět k ohništi. „Dáme si něco k jídlu,“ utrousil přes rameno a zmizel za ohybem mezi policemi. Za okamžik se vrátil s okřínem, velkou plochou mísou v ruce.

„Teď je ta pravá chvíle na koláč, dáš si určitě rád se mnou. Je výborný, i když snad trochu nezvyklý. Pro tebe,“ dodal a položil mísu před Martina na stůl.

Martin zvedl překvapeně obočí, ale Černý muž už dlouhým nožem krájel dozlatova upečený kotouč z těsta.

„Samé výborné věci, nemusíš mít obavy. Těsto se mísí z dobré pšeničné mouky, vína, čerstvé smetany a šafránu, a pak to přijde – báječné maso z vepře, šťavnatá jablka, pár vajec a…,“ Černý muž zvedl hlavu a ukázal nožem na jeden z řezů, „… a zvláštní směs koření. Tak si přece vezmi,“ pobídl Černý muž Šilhavého a zase se zvedl, aby se po chvíli vrátil se džbánkem a dvěma číšemi s hrotitými nálepy ze zeleného skla. „Víno?“ zeptal se a naplnil sklenice svítivě zářivým, žlutozeleným mokem a s chutí se zakousl do kusu koláče.

„Víno?“, spolkl Martin sousto a zadíval se na blyštivé číše. Na víno zvyklý nebyl. Medovina, pivo všeho druhu, to ano, ale víno? Leda tak pro pány… Dobré ale bylo, a jak! Na stole byl možná druhý, možná třetí džbánek, když se okénko v zástěně v rohu místnosti zavlnilo a ozval se hluboký vzdech. Černý muž dolil oběma víno a zadíval se na Martina.

„Tam se schovává moje dcera. Utíká tam vždycky, když nechce být se mnou, a přitom sama být nemůže. Ty ji přece znáš, a možná že i dobře,“ pohlédl Černý muž Martinovi zpříma do očí.

Martin sotva znatelně přikývl a obrátil pohled zpět ke sklenici vína a ke zbytku koláče.

„Věděl jsem to,“ řekl Černý muž, upil z vína a opřel loket o opěradlo židle. „A co tvoje otázka, Martine? Jmenuješ se tak, ne? Na tu nesmíme zapomenout,“ ozval se po chvíli mlčení Černý muž a upřel na Šilhavého znovu zkoumavý pohled.

„Otázka?“ podivil se Martin. Má pravdu, na tu už vůbec nevzpomněl. „To ne já, to purkrabí,“ ulehčeně vydechl, „ptá se, jestli náhodou nevíš, kdo bylo to děvče, co zemřelo s jeho ženou Annou.“

Rychle to ze sebe vysoukal. Znal svoji míru a měl pocit, že už má opravdu dost. Nejvyšší čas se vrátit. Už žádný koláč, už žádný nový džbánek. Co měl vyřídit, vyřídil. Nač vlastně čekat na odpověď. Černý muž stejně nic neví. Šilhavý se opřel o lokty a snažil se zpola se vysoukat ze židle, aby se pak mohl zvednout k odchodu.

„Počkej, kam jdeš?“ zadržel ho Černý muž rukou, „rád odpovím tobě i purkrabímu. Jistě, samozřejmě, že to vím,“ řekl a otočil se k Martinovi zády, zvedl ruku a ukázal na zástěnu. „To bylo přece dítě mojí dcery!“

* * *

Martin ani nevěděl, jak se dostal do sedla. Necítil se vůbec dobře. Třásla jím zimnice, husí kůži měl po celém těle a čekal, že bude co chvíli zvracet. Kůň trefí domů sám, stačil si ještě pomyslet, než ztěžka dopadl na jeho hřbet. Sníh už nepadal a roztrhaná obloha poblikávala stovkami hvězd. Martin se zhroutil v sedle a nechal se unášet pěšinou podél řeky a dál do kopce mezi stromy. Byla to ale vůbec řeka a byl to les?

Neměl ani zdání, jak dlouho jede, když se temný horizont začal rozplývat a ztrácet v nachové mlze. Obzor se rozvlnil a pulzoval zběsilým rytmem. Martinovi se zdálo, že roste a protahuje se do výšky až do korun borovic a jedlí. Ty najednou zrůžověly a dál tmavly, až byly ohnivě rudé, žhnuly a nakláněly k němu oslnivým světlem planoucí větve. Martin natáhl ruku, aby je zadržel, ale prsty se mu před očima jeden po druhém roztékaly, odkapávaly koni na hřívu a barvily ji temně fialovým slizem. Sesunul se dolů z koně a chtěl stromy odtáhnout z cesty. Byly lepkavé a horké a on se propadal do hloubky mezi ně. Ale nebál se. Vrátit zpátky se dokáže. Stačí jen trochu nabrat vítr a pořádně se odrazit. A letět.

Tělo nepadalo dlouho. Kutálelo se ze srázu a zůstalo ležet na zamrzlé řece. Kůň chvíli čekal, jestli se jezdec nevrátí, a pak se sám vydal po stezce ubíhající dál do lesa do noční tmy.

Kapitola 10.

Hrobník Nouza se s hlasitým funěním zvedl od rozdělané práce.

Stál v předklonu, opřený o rýč, sotva popadal dech a dlouze kašlal. Před očima měl mžitky, hlava se mu točila a ruku mu zkroutila křeč. Zašklebil se bolestnou grimasou a odhalil tak tři zuby, které mu ještě na horním patře zbyly.

„Jojo, pátej křížek na krku, to už je holt znát,“ zamyslel se. „Neměl bys tolik pracovat, Josefe,“ pokáral sám sebe. „Anebo pít,“ zasmál se nahlas, když se kašel utišil a bolest polevila.

Vytáhl rýč s ostřím nakovaným dvojitým pásem železa a zapíchl ho do sněhu vedle hloubené jámy. Na svůj nástroj byl patřičně hrdý. Okování ho přišlo na nemalý peníz, ale díky němu projížděl rýč hlínou jako dobrý nůž máslem. Obrátil do sebe zbytek chladnoucí medoviny, kterou měl postavenou na kamenné obrubni na sousedním hrobě. Z prkna, které hrob označovalo, sundal uválený, špinavý kabátec, který tam předtím celý rozpálený a zahřátý prací odložil, a vydal se ke konci hřbitova, směrem k řece.

Procházel jeho nejzabydlenější částí, přiléhající k delší kostelní straně, a zálibně se rozhlížel po svém sněhem zapadaném zimním království. Nebožtíci tu spořádaně odpočívali v hrobech, které on sám vlastníma rukama vykopal. Všechny zdejší dobře znal a věděl přesně, kde kdo z nich leží, i když žádné z míst nebylo označeno datem ani jménem. Tady je Franta Tuháčků, co ho zabil strom v lese, támhle koktavej Šíra, ten se utopil při velký vodě, a až skoro dole chudák chromá Mařka a její dva malí synové.

Cestičkou ve sněhu došel až k okraji pomyslného obdélníku hřbitova k dřevěné boudě, kde byly uloženy pracovní nástroje a nářadí a kde měl svoje útočiště. V přístěnku vedle boudy stál v otevřeném ohništi na rozžhavených uhlících kotlík, ve kterém se mu hřála poslední dávka chmelem vylepšené medoviny. Nouza si opatrně dolil a uvažoval, jestli by si neměl v boudě trochu odpočinout, ale pak si včas uvědomil, že práci musí dokončit dnes. S novým sněžením mrazy konečně polevily, a i když je donedávna na kost zmrzlá hlína pořád pěkně ztuhlá, snad ještě tenhle poslední hrob vykopat zvládne. Jámy nedělal moc hluboké, teď v zimě tedy rozhodně ne, určitě ne víc než jeden loket. Tahle ale musí být pořádná, o hodně hlubší, než dělal posledně. Přijde tam přece ten mladej z hradu i s rakví, a ta se do mělkýho hrobu sakra nevejde.

Když se to tak vezme, měli chlapi štěstí, že ho našli. Stát se to za pár dní, až led na řece trochu povolí, nemuseli ho najít vůbec. Řeka by si ho vzala, a kde by mu byl konec.

Nouza přecházel kolem ohrazené jámy v nejzazším koutě hřbitova, do které ukládal ty, kteří neměli na pohřeb. Nebylo jich moc, ale protože ke hřbitovu patřily i okolní vesnice, které neměly vlastní kostel, čas od času se někdo takový našel. Kousek od jámy stála márnice a v ní už bylo nebožtíků požehnaně. Leželi tam pěkně dlouho a bylo záhodno je uložit do země. Na oblevu se nedá čekat věčně.

Po další hodině usilovného hloubení, kopání a vysýpání hlíny byl hrobník hotov.

Dopil zbytek už úplně studeného kvašeného medu a měl sám ze sebe radost. To hlavní má za sebou, teď ještě honem za kostelníkem a přenést toho mladýho na poslední rozloučení do kostela. Jeden den vystavení musí stačit, přemýšlel Nouza, vždyť ho tady dohromady nikdo nezná. Snad jen chlapi, co chodí do krčmy, a taky pár místních děvčat, ty takovýho fešáka znaly určitě. Já vím, že báby z městečka, co nevynechají žádnej pohřeb, ho ještě s radostí připravily a zaopatřily. Mrtvej sice byl, ale pořád na něj musel bejt docela pěknej pohled, uchechtl se hrobník potutelně a vědom si bezbožnosti té myšlenky, pokřižoval se rychle a vykročil ke kostelu. Stejně si to zas od toho vejtahy kostelníka slízne!

Kostelník na Nouzu už čekal. Malý, hbitý chlapík poletoval svižně kolem oltáře a zasazoval do svícnů nové svíce.

„No to je dost, kde seš?“ ucedil k hrobníkovi a odložil zbytek dlouhých voskových svící na stolek vedle vchodu do sakristie. „Tobě taky trvá všechno celou věčnost. A to mám tolik svojí práce,“ brblal ještě. Zamračil se a rezignovaně syknul: „Jdeme,“ a mávl přitom autoritativně na hrobníka rukou na znamení, že se má k němu přidat.

Netrvalo dlouho a vraceli se i se smutným nákladem. Máry postavili doprostřed kostelní lodi na podlahu, tvořenou velkými kamennými dlaždicemi.

Šilhavý ležel na zádech, s rukama podél těla a s obličejem obráceným k nebi, se zatlačenýma očima a zavřenými ústy, ustrojený do oblečení hradní stráže.

„Škoda ho, byl tak urostlý a silný,“ prohlížel si Šilhavého kostelník a po chvíli přemýšlení se vzdálil do sakristie, aby odtud přinesl několik svícnů a svíčky. „A nač vlastně zemřel?“ zeptal se, když zapaloval první z nich.

Hrobník pokrčil rameny. „Vím já? Asi spadnul z koně a skutálel se po stráni vedle Havraní skály. Chlapi ho zahlídli na řece pěknej kus od břehu a nejdřív si mysleli, že tam jen spí.“

„Čert ví, co se stalo,“ přidal hrobník po chvíli, když se nedočkal od kostelníka přitakání, „už zas…!“

Kostelník zapálil poslední svíci na svícnech, které rozestavil kolem már, a otočil se k hrobníkovi.

„Hmmm, ty prosím tě radši moc nemysli! A ty čerty si nech do tý svý zavšivený boudy, seš v kostele, jestli o tom nevíš, člověče nešťastná,“ řekl a pokřižoval se. „A teď už zmiz,“ dodal a pohledem ještě zkontroloval dokončené dílo. Co chvíli se tu může někdo objevit a on, samozřejmě on, bude mít nepříjemnosti, že je tu tohle špinavé, páchnoucí stvoření s medovinou slepenými vousy.

„Tumáš,“ sáhl kostelník někam do záhybů nařasené haleny a podal hrobníkovi drobnou minci, „stav se v krčmě a dej si džbánek. Na spásu jeho duše. A mysli i na tu svoji!“ zakroutil kostelník hlavou a zmizel ve vchodu do sakristie.

* * *

Pohřební obřad se chýlil ke konci.

Rakev se Šilhavým zmizela ve vysvěceném hrobě. Utichlo hlasité kvílení a nářek najatých žebraček a plaček z okolí i zoufalý pláč těch, kdo Martina dobře znali. Dozněly žalmy i smutná píseň mužů z hradní hlídky, kterou se rozloučili se svým druhem. Z věže kostela vyzváněl zvon a lidé se rozcházeli. Kněz a nosiči rakve, Šilhavého nejbližší kamarádi, i ostatní muži z posádky, konšelé a rychtář, zpěváci a kostelník i čistě umytý a ustrojený hrobník se sejdou v krčmě, aby chlebem zajedli a pivem stvrdili to, že někdo další není mezi nimi. Na pohřební hostině, kterou objednal purkrabí Petr, bude půlka městečka i hradu.

Tmavovlasý Kulda, kamarády z hradní hlídky přezdívaný Lišák, se oddělil od hloučku na konci řídnoucího pohřebního procesí a zastavil se. Sáhl po váčku, který nosil za pasem, a vytáhl z něj oblázek. S kamínkem na dlani stál a přemýšlel. Byl tady včera v kostele, aby se s Martinem rozloučil, a přinesl jeho milovanou malou dýku, aby mu ji položil na tu dlouhou cestu vedle ruky. A taky minci, kterou mu chtěl dát pod jazyk. Ale Martin už v ústech něco měl, zjistil Lišák, když se mu podařilo Martinova ústa s obtížemi otevřít. Malý bílý kamínek.

Co teď s ním? Lišák sevřel dlaň a vrátil se k hrobu, nabral druhou rukou několik hrstí vykopané hlíny a hodil je na rakev.

„Co s ním? Je konec. Aspoň pro tebe, Martine… Příteli…!“ řekl nahlas Lišák, otočil se od jámy a odhodil oblázek mezi hroby.

Kamínek se odrazil od jednoho z vyvrácených prken a pak se ztratil ve sněhové závěji.

Kapitola 11.

Purkrabí Petr byl unavený. Byl unavený a starý. Byl starý a sám. A měl všeho dost.

Bylo už pozdě večer a on ležel na širokém, zatahovacími závěsy chráněném lůžku a pozoroval gobelín na protější stěně. Za denního světla, které sem jinak přicházelo oknem obráceným k řece, zdi ložnice zářily jásavě oranžovou a příjemně nachovou barvou. Táflování z lipového dřeva střídaly pestré vzory koberců, které zateplovaly stěny, nařasené pruhy těžké, světlezelené lesklé látky a ručně zhotovené gobelíny s výjevy ze života svatých. Textiliemi nechráněné části stěn byly ozdobeny rovnoběžnými pásy barevných geometrických ornamentů.

Teď ale byla tma. Místnost osvětlovaly jen závěsné lampičky se lněným olejem a voskové svíce ve svícnech stojících na komodách a na stolech. Petr nepřestával sledovat do gobelínu vetkaný výjev. Nikdy předtím si ho moc nevšímal ani o něm nepřemýšlel. Strnulé tváře bez výrazu, navzájem si podobné, zaměnitelné obličeje, byly v teplém svitu svíček životnější a zdály se být lůžku blíž. Je možné, že tam byly celou tu dobu?

Petr cítil, že je stejně zoufalý jako drakem sužovaná svatá Markéta a stejně rozdrásaný a krvácející jako oštěpem a kopími probodnutý svatý Vojtěch.

Postavy vystupovaly z polostínu křížkových stehů z ovčí vlny, vycházely z osnovy z hedvábné tkané látky, nakláněly se k Petrovi a šeptaly mu: „Nikoho nezajímáš, ty hlupáku. Nikdo o tvých problémech nic neví. Máš, co jsi chtěl. A co jiného jsi taky čekal, člověče hloupá? Myslíš si snad, že život dává něco zadarmo?“

Petr si zhluboka povzdychl a opřel hlavu o peřím přeplněný polštář.

Začínalo to přece všechno tak dobře, vracel se v duchu k začátku své zdejší služby. Ta nabídka přišla a on ještě nebyl ani zdaleka tak starý. Měl tenkrát pocit, že je plný síly. Být purkrabím na novém královském hradě, to je něco, co se neodmítá. Proč se tenkrát panovník rozhodl pro stavbu právě na tomhle místě, Petr nevěděl. Asi chce pro trvalé spory s mocnými, troufalými a sebevědomými Rožmberky ukázat svoji sílu a postavit na hranici s jejich državami sídlo s jasným poselstvím – dejte si na mě pozor, jsem tady. Petr čekal mocný hrad s vojenským zajištěním, střílnami a strážní věží.

Byl překvapen.

Úhledný hrad v ničem nesplnil jeho představy. Okrově hnědou a bílou barvou omítnutý hrádek stál na krásném místě nad řekou. Hluboký příkop a neobvykle vysoký val ho chránil a odděloval ho od vybudovaného předhradí. Hrad neměl samostatnou vstupní bránu, vchod byl tvořen průjezdem čelního křídla a směřoval od padacího mostu, který přehrazoval příkop, přímo na nádvoří.

Petr si pamatoval, jako by to bylo včera, jak na sklonku roku 1357 poprvé stanul na hradním nádvoří.

I když se na stavbě hradu nepodílel žádný významný stavitel, na jeho konečné podobě to nebylo znát. Prostorné nádvoří bylo tvořeno navzájem na sebe navazujícími jednopatrovými budovami. Vlevo od vstupu na trojúhelníkové nádvoří stála subtilní hradní kaple s křížovou klenbou a k ní přiléhala patrová budova, ve které na sebe navazovaly komnaty a srubové roubené komory, břevnové světnice, dřevěné sruby s rovným stropem. Ty byly připraveny pro císaře a v nich se zabydlel i purkrabí a jeho žena Eliška. Při vzpomínce na první ženu se Petr neklidně zavrtěl a ztěžka vzdychl.

Tohle není žádný sílu demonstrující hrad, to je malý lovecký hrádek, pomyslel si tenkrát Petr, když vcházel prvně do soukromých komnat.

Byly prostorné a pohodlné, vytápěné otevřeným ohněm z přízemí, s teplem odváděným pod podlahy místností a do obvodových stěn. Tohle není ani lovecký hrádek, vždyť neubrání před zloději ani skolené laně a daňky, řekl si Petr potom, co viděl sice mohutný ochranný val a hluboký příkop, ale žádnou věž, žádný spojovací vnitřní ochoz, žádný parkán, žádné střílny ani místa pro ostřelování útočníků. Posádka hradu byla malá, jen pětadvacet mladých mužů ve zbrani.

Když to není jedno, ani druhé, co to vlastně je? nepřestával se sám sebe pár prvních na Hrádku strávených let ptát.

Odpověď nepřicházela a on si zvykl.

Zvykl si na řeku a procházky po jejím břehu. Vltava tu byla podivně zádumčivá a tajemná. Zvykl si na mlhu, která se nad ní v chladných dnech válela, zvykl si na pach bahna, kterým za vlhka dýchaly její břehy i slepé rameno na protější straně při ústí Tichého potoka. Zvykl si i na velkou vodu, která se občas přehnala, přelila se přes rákosí a ostřici a naplnila i jinak suché a mrtvé kamenité rameno řeky spoustou temně hnědé vody. Zvykl si na pohodlí vytápěných světnic i na zajíce, srny a bažanty ze zdejších lesů. Zvykl si i na myšlenku, že císař tenhle hrádek vlastně už nikdy nenavštíví. Stejně rychle a snadno si zvykl i na pomyšlení, že takhle to zůstane a bude to tak až do smrti. Nic z toho, co přišlo potom, nečekal.

Bojí se všeho, co může přijít. Vždyť ani neví, co se děje a čemu se má bránit.

Oči se Petrovi pomalu zavíraly. Chce spát. Je slabý a vyčerpaný. Je zmatený a vystrašený. A je na všechno tak sám!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Proti proudu řeky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.