Měli dinosauři blechy?

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.edika.cz

www.albatrosmedia.cz

Pavlína Táborská a Zdeněk Táborský

Měli dinosauři blechy? – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Diagnóza geolog

Nedávno začala škola, je teprve září, ale já už se nemůžu dočkat opravdového podzimu. Já totiž miluju podzim, i když teda léto je taky super, hlavně kvůli prázdninám.

Na podzim ale začne padat listí a já zbožňuju barevné listí všude kolem sebe. A nejlepší je, když jdeme s našima nebo s babičkou a dědou do lesa. Vždycky si nakopu a nahrabu obrovskou hromadu a tu pak vyhazuju do vzduchu. Babička mě napomíná, že budu jako čuně, a děda se tomu směje. Brácha si ťuká na čelo, že se chovám jako mimino, ale nakonec se ke mně vždycky přidá.

Abych se ovšem nezapomněla představit... Jmenuju se Josefína a všichni kromě babičky mi říkají Fíno. Můžu si za to sama, protože jsem si tak začala říkat už jako mimino. Teda samozřejmě ne jako úplný mimino, co ještě neumí ani chodit, ani mluvit, ale když mi byl asi tak rok a půl. Byla jsem totiž hrozně ukecaná. Teď už samozřejmě nejsem, i když to někdo pořád tvrdí. A víte, kdo je to ten někdo? No můj brácha přeci.

S bráchou jsme dvojčata, je nám deset a chodíme do 4. A. Bráchovi všichni říkají Vildo, i babička. Já jsem o dvacet minut starší, což bráchu dost žere. Ale to má, hošánek, smůlu, ha ha.

Máma s tátou hodně pracují, ale když potřebujeme, vždycky to nějak zařídí, aby si na nás udělali čas. Anebo povolají babičku a dědu.

Než šla babička do důchodu, byla učitelka češtiny. Dědeček k tomu podotýká, že to je diagnóza, a babička okamžitě odsekává, že on sám je diagnóza, protože kdo musí celý život zakopávat o kamení a nemůže kupříkladu vyluxovat pod postelí ani gaučem, aby nenarazil na nějaký šutr? No kdo? Přeci ona, babička.

Dědeček je totiž geolog. Taky už je v důchodu, ale kameny tahá domů pořád a dává je nejenom pod postele, ale i pod skříně, na skříně, pod gauče, do botníku, pár jich schoval i do peřiňáku mezi peřiny. Tehdy byla babička opravdu hodně naštvaná, když vytáhla deku a kameny se rozkutálely všude po pokoji. Soptila jako drak, ale děda se jenom culil jako sluníčko a tvrdil, že vůbec nechápe, jak se to tam mohlo ocitnout.

Děda odešel do důchodu teprve před půl rokem a nějak si na to pořád nemůže zvyknout. Každou chvilku vypomáhá kamarádům v ústavu nebo v muzeu. Babička o něm říká, že by radši leštil čertovi rohy, než aby byl s ní doma, nedejbože aby si s ní zašel do divadla nebo aspoň do kina. Babička taky s oblibou o dědovi prohlašuje, že je jako malej jarda, ačkoliv se děda jmenuje Zdeněk. A tvrdí o něm, že má potrhlé nápady jako malé dítě, a to bude asi pravda, protože dědovy nápady nám s bráchou přijdou obzvlášť povedené. S dědou se prostě nikdy nenudíme.

Vilda pořád o něčem přemýšlí a dává pak dědovi všelijaké potrhlé otázky, třeba proč jsou někde hory a jinde je krajina placatá jako palačinka, a jak ty hory vlastně vznikly a proč je nějaký kopec zrovna na tomhle místě a ne jinde, nebo jak vlastně vzniklo uhlí, a proč se někde dají najít polodrahokamy, jako třeba acháty, ametysty a záhnědy, a jinde zase nějaké zkameněliny, třeba trilobiti, a jak se to všechno do toho kamení dostalo a podobně. Děda se usmívá a všechno nám pak vysvětluje a nikdy nás neodbude jako jiní dospěláci, kteří říkají, že na takové hlouposti nemají čas. Stejně si myslím, že nás odbývají hlavně proto, že to sami nevědí, a jsou líní se po něčem pídit.

Babi s dědou mají úžasnou chalupu, kam se přestěhovali nastálo skoro hned, jak děda přestal pracovat. Ta chalupa je vlastně bývalý mlýn a děda tvrdí, že v něm straší jeden mlynář z konce devatenáctého století. Babička na to říká, že straší leda dědovi ve věži, a já si taky myslím, že si děda vymýšlí, aby to vypadalo dobrodružně a tajuplně a abychom měli zážitek. Myslím si to, ale bráchovi nic neříkám, protože i když mě někdy štve, přeci jen mu nechci kazit radost. Je to můj mladší bráška a někdy je fakt jak malý dítě. A copak můžu zkazit radost malýmu dítěti?

Jo, a ještě jsem zapomněla říct, že jak babička celý život učila češtinu, tak všechny neustále opravuje, když nemluví spisovně. Což obvykle nemluvíme. Děda vždycky zvedne jedno obočí a trošku se usměje, plácne babičku přes zadek a řekne: „Nemoc z povolání.“ Babička nadskočí jako čertík z krabičky, pak ale jenom bolestně sykne. Nikdy na to nic neřekne, protože všichni kolem už se tomu stejně smějí a nikdo by ji nebral vážně. Ono brát něco vážně, když je u toho děda, se fakt nedá.

Co je uvnitř Země

Minule jsem skončila u toho, že našeho dědu ani nic kolem něj nemůže brát nikdo vážně. Ale není to tak úplně pravda. Jak jsem vám říkala, že se ho brácha pořád na něco vyptává, tak to je ten případ, kdy ho vážně brát můžeme. Brácha třeba najde nějaký šutr, podle mého názoru naprosto nezajímavý a špinavý, a hned běží za dědou, co to jako je. Dědovi se zalesknou oči, blahosklonně přejde babiččinu poznámku, že se zase tváří jako blázen, a začne vyprávět. Taky nám všechno názorně předvádí, jak jen to jde. A Vilda si pak všechno důležitě zapisuje do svého deníku.

Například když nám děda vysvětloval, jak vypadá naše planeta, použil k tomu hned několik druhů ovoce. Žádný tvar se mu ale nezdál dost dobrý. Země totiž není kulatá jako třeba pomeranč, ani tak šišatá jako mango nebo avokádo. Nakonec vzal děda na milost mandarinku, ta mu přišla nejpodobnější.

Protože Země je nahoře a dole neboli na severním a jižním pólu jakoby spláclá, děda říká zploštělá. Je to proto, že jak se Země otáčí kolem své osy, je to, jako kdybyste byli na kolotoči, drželi se tyče uprostřed, no a jak se to točí, tak ta odstředivá síla vás táhne směrem ven z kolotoče, prostě odtahuje vás od středu. A stejně tak ta odstředivá síla roztahuje do šířky hmotu zeměkoule. To otáčení kolem své osy si dobře představíte tak, když tu mandarinku propíchnete odshora dolů špejlí a pak s ní kolem té špejle točíte. Propíchnout ji samozřejmě musíte ne jen tak někde, ale v pupíku. Kdo neví, kde má mandarinka pupík? No přeci v místě stopky. Kromě toho, že se Země točí kolem své osy, obíhá i kolem Slunce a okolo naší Země zase obíhá Měsíc, ale to už asi všichni víte. A pokud ne, tak to víte teď.

Jednou zase děda babičce rozebral bonboniéru, to se nám fakt líbilo a dávali jsme hodně pozor, protože jsme v rámci výkladu mohli požírat bonbóny. Ty bonbóny měly uvnitř lískovej oříšek a kolem výbornej krém, vidíte, babička by mě hned opravila – Josefínko, říká se lískový a výborný! – ha ha, no bylo to fakt moc dobrý, a politý byly ty bonbóny opravdu báječnou čokoládou.

Ten lískáč úplně vprostřed bonbónu, to bylo jako vnitřní jádro Země, které je stejně jako ořech tvrdé neboli pevné, protože je ze železa a z niklu. Okolo toho oříšku, nebo vlastně okolo toho pevného jádra, je vnější jádro, napůl tekuté. To je jako ten krém v bonbónu. Je z roztavené směsi železa, niklu, kobaltu a síry. To si zatím úplně nepamatuju, přiznám se, že teď jsem nakoukla do bráchova deníku. Brácha si totiž zase všechno pečlivě zapsal a taky si namaloval obrázek, jak vypadá Země, když se rozřízne. Teda jak by vypadala, kdyby ji někdo rozříznul. S tím mu ovšem radil děda. Ten bráchův obrázek byl trošku ledabylý, prostě to byla čmáranice, tak jsem si to přemalovala po svém a opatřila krasopisnými popisky. Kupodivu to brácha ohodnotil jako dobrý a prohlásil, že od teď budu obrázky malovat já, on bude psát. Takovou ušlechtilou nabídku bych od něho nečekala. Jo, ještě jsem zapomněla říct, že to jádro je asi tak stejně veliké jako Měsíc, co na nás kouká v noci z nebe.

Ale abych to nezapomněla dopovědět. Ještě si zapamatujte, že kolem toho zemského jádra je plášť, spodní a svrchní. To je jednoduchý, je to jako kdyby si jádro na sebe navlíklo svetr a přes něj si ještě vzalo kabát. Ha ha, teď mě napadlo, že to by jádro teda nikdy neudělalo, protože by mu bylo hrozný vedro.

Uvnitř Země je totiž příšerný horko. V úplném středu Země ve vnitřním jádru je teplota asi 6300 stupňů, fakt strašně moc. Ani si to neumím představit. Děda říkal, že v takové teplotě by se normálně to vnitřní jádro rozteklo, ale nerozteče, zůstává pevné, a to proto, že to vnější jádro – zemský plášť a zemská kůra – na něj tlačí tak velkou silou, že mu zkrátka nedovolí se roztéct ani se přeměnit na tekuté, a tak zůstává pevné. Na vnější jádro už to tolik netlačí, tudíž je tekuté. Horko je tam taky dost, teplota tam dosahuje 4000 stupňů.

Těm horninám v tekutém stavu se říká magma, a když někdy Země praskne, vytéká to magma ven. Už jste někdy viděli soptit sopku? Já na vlastní oči naštěstí ne, ale děda nám pustil film a taky ukazoval spoustu fotek. Bylo to opravdu strašidelný, ale úžasně krásný.

Už jsem vám tedy řekla, že kolem vnitřního jádra je vnější jádro, potom spodní a svrchní plášť, no a úplně nahoře, to, po čem chodíme, je kůra. Správně, stejně jako kůra stromu. Zemská kůra má z celé hmoty zeměkoule jen jedno a půl procenta, říkal děda, to je fakt tenoučká. Pod pevnou zemí může být hluboká od 25 do 70 kilometrů, pod mořem nanejvýš 15 kilometrů. Svrchní plášť Země sahá asi do hloubky 150 kilometrů, to je asi tak daleko, jako kdybyste jeli z Prahy na výlet do Českých Budějovic. A ten svrchní plášť dohromady s kůrou tvoří obal Země.

Také je zajímavé, že do středu Země je to víc než 6000 kilometrů, asi jako kdybyste jeli z Prahy do New Yorku. Přitom lidé se dostali nejhlouběji pod zem jen přibližně tak do tří kilometrů, no a to je, jako kdybyste se do toho New Yorku opravdu vydali, ale došli jenom od Národního muzea na Hradčany. To není tak daleko, uznejte. My to s rodiči nebo s babi a dědou chodíme pěšky celkem často. Vyrážíme o víkendech na památky nebo do divadla hlavně v zimě, když je bláto, to nás totiž tolik nemrzí, že nejsme u babi a dědy na chalupě nebo někde na výletě v přírodě.

Ale ještě k té vzdálenosti: říkal děda, že v moři se lidé potopili v batyskafu do necelých jedenácti kilometrů, a to ještě zatím jen dva. To je daleko méně, než kolik jich bylo na Měsíci. Také nejhlubší vrt do Země je jenom o chloupek hlubší než dvanáct kilometrů. Představte si komára, jak se marně snaží propíchnout kůži třeba slonovi, aby si lokl jeho krve. Tak asi tak to je s tím vrtáním do zemské kůry.

Tohle všechno očividně dědu moc fascinuje, protože by nám o tom vyprávěl ještě dlouho a dlouho. Ale nás s bráchou zajímalo, jak to ti geologové můžou vědět, z čeho je ta zeměkoule složená, když tam tedy nikdo ve větší hloubce než tři kilometry nikdy nebyl, a do Země se lidem podařilo zavrtat jen do dvanácti kilometrů. Hned jsme se ho na to zeptali.

Děda se poškrábal za levým uchem, potom za pravým a řekl: „No, jak bych vám to nejlépe vysvětlil. Ve fyzice se ve škole budete učit, že jsou různé druhy vln. Známe vlny rádiové, dlouhé, krátké i velmi krátké, televizní, rentgenové, zemětřesné, vlny na vodě, a ještě všelijaké další.“

„Taky vlny od natáček, viď, ségra?“ vykřikl můj třeskutě vtipný bratr.

Já mu na to odpověděla: „Pche!“

Děda se pousmál a pokračoval: „A různé vlny mají různé vlastnosti a chovají se jinak, když se šíří vzduchem, kapalinami nebo pevnými látkami. To se hodí některým geologům, říká se jim geofyzici, kteří mají všelijaké chytré přístroje, se kterými pak z jednoho místa posílají do Země různé druhy vln a na jiných místech zeměkoule je zase chytají a měří. No a z toho pak poznají všechny ty věci, o kterých jsem vám povídal.“

Vilda se začal smát, že prý já se také každé ráno vlním před zrcadlem, a tak že by mě mohli ti geofyzici poslat do středu Země, abych to tam všechno ověřila a prověřila a udělala pak o tom přednášku. A byla bych moc slavná, protože bych byla první člověk, co byl až ve středu Země. Děda se tomu smál, ale mně to teda moc vtipný nepřišlo, a tak jsem ťuklouše Vildu odpálkovala tím, ať si to raději zapíše do toho svého „deníku“, aby to nezapomněl.

Já mám taky svůj deník, ale ten jsem ještě nikomu neukázala. Brácha by totiž určitě říkal, že se po něm opičím. A to tedy poslouchat nechci. Mám tam jen důležité věci a také si tam vždycky namaluju, co se důležitého stalo, třeba jak jsme s Vildou skákali do listí. Někdy si tam také nalepím nějakou fotku, protože hrozně ráda fotím.

Geologem jako brácha být nechci, i když mě taky zajímá, co děda vypráví. Já budu malířka, hrozně mě totiž baví malovat. Pastelky a barvičky s sebou vozím všude. Anebo se stanu detektivní inspektorkou a jako Sherlock Holmes budu řešit neřešitelné záhady. Už to trénuju. Například o minulých Vánocích jsem vypátrala, kam zmizel značný obsah krabice cukroví, co maminka schovávala dole v ledničce pod zeleninou. No co myslíte? Samozřejmě v bráchově břiše. Odhalila jsem ho podle drobečků, které vedly jako cestička od ledničky až k jeho posteli. A pod peřinou jako corpus delicti ležela půlka vanilkového rohlíčku. Víte, co je corpus delicti? Předmět doličný! Pod tíhou všech těch drobků neboli důkazů se brácha pak už ani nesnažil zapírat.

Ale abych se vrátila k tomu povídání o Zemi... No vlastně už raději ne. Už jsem toho napovídala dost, bolí mě pusa. Protentokrát myslím stačí, když se podíváte znovu na ten obrázek řezu Zeměkoule a zopakujete si, z jakých vrstev se Země skládá. Schválně...

A někdy taky musím nechat vyprávět bráchu, alespoň na chvíli, aby zužitkoval ty svoje chytré zápisky a taky aby pořád neprotestoval, že ho nikdy nepustím ke slovu. Což není samozřejmě pravda. Může si mluvit, jak chce. Jak děda říká, musí si jen jako správný lovec vyčíhat chvilku, kdy se budu nadechovat, a tudíž kdy tak na dvě sekundy mluvit přestanu, a hned po té chvilce skočit. No a je to.

Dárkem bude meteorit

Je pátek, nejlepší den ze všech. Jako obvykle musím na bráchu čekat, courá se v šatně jak šnek.

Neustále ho popoháním: „Dělej, makej, hoď sebou!“

Ale brácha ani nedělá, ani nemaká, ani sebou nehází. Leda jako starej kapr, kterýho vyhodili na břeh, a on nemůže trefit zpátky do vody.

Když ho konečně vyšťouchám ze šatny, začneme rozebírat dědovu oslavu narozenin a hlavně dárek. Sice pro něj už dárek máme, koupili jsme mu detektivku a štangli uheráku, ten totiž děda miluje a babička ho moc nekupuje, že není zdravej. Ale chtělo by to ještě něco, prostě nějaký extra speciální dárek, protože jednak bude dědovi už šedesát pět, a pak taky proto, že odešel nedávno do toho důchodu, a to ho tedy moc netěší. Tak chceme, aby měl fakt velkou radost. Brácha tvrdí, že bude nejlepší dát mu nějaký kámen, když je geolog, třeba meteorit, že to bude symbolizovat, že je děda jako ze železa.

Železný meteorit, dárek pro dědu

A pamatujeme si celkem dost věcí. Tak třeba ty meteority nemusejí být jen ze železa, ale někdy jsou taky z kamene a někdy tak půl na půl, jako míchaná zmrzlina. Ale pořádně ztvrdlá, ha ha.

Když nějaký meteorit padá, vypadá to, jako by padala hvězda. Ale hvězda to není. Hvězda je totiž veliká jako Slunce, nebo i větší, a taky je jenom z plynu, z vodíku. A je žhavá. Meteorit je úlomek nějaké pevné hmoty, třeba planetky nebo komety, který si prostě jen tak putuje vesmírem, a když se přiblíží k Zemi, gravitace neboli přitažlivost zemská si ho přitáhne do atmosféry. No a jak tak vletí do atmosféry, třením o vzduch se rozpálí a začne hořet.

Když vidím padat meteorit, pro jistotu si něco přeju. Mamka se tomu směje a říká, že se mi může splnit všechno, když se o to sama zasloužím, tím myslí, že mám na sobě pracovat. Ale já si i tak radši něco přeju, člověk nikdy neví.

Brácha sklerotik si k těm padajícím meteorům do svého deníku poznamenal, že se jim říká Perseidy, to když padají z místa na nebi, kde je souhvězdí Persea, nebo Leonidy, to zase když padají z té části nebe, kde leží souhvězdí Lva. Šplhoun.

Mě třeba zase zajímalo, jak se může poznat, že zrovna ten určitý kámen je z vesmíru, a ne nějaký obyčejný kámen ze Země. Zeptala jsem se dědy a on říkal, že nejlíp se to pozná v Antarktidě, kde jsou jenom ledovce, takže když tam takový kousky z nebe spadnou, pozná se to snadno. Jinak se to samozřejmě dá zjistit pod mikroskopem nebo různými chemickými analytickými metodami, do podrobností bych se ovšem zatím raději nepouštěla, chemii ještě nemáme.

Jak vidíte, nic si do deníku zapisovat nemusím, neb si všechno pamatuju, nejsem totiž sklerotik jako někdo.

Odpoledne si děláme úkoly a balíme na víkend a strašně se těšíme. Meteorit jsme zabalili do krabičky a já tu krabičku ozdobila nádhernou mašlí. Brácha vyrobil jakoby starý svitek papíru, a dokonce vymyslel básničku. Někdy mu to docela myslí, musím uznat. Pak jsme pod to oba napsali VŠE NEJLEPŠÍ a podepsali se.

Abych nezapomněla, tak ten jakoby starý svitek se vyrábí tak, že si vezmete žlutý papír a opálíte jeho kraje. Pak ho tak různě pomačkáte, můžete si na něj i sednout, napíšete na něj, co chcete, a zamotáte ho jako svitek. Ten svitek můžete zavázat normálně provázkem, anebo jestli máte doma pečetní vosk, tak to zapečeťte, to vypadá fakt působivě.

Cvaknou dveře, máma! Vrháme se na ni a prohlížíme tašky, co přinesla dobrýho.

Mamka se směje: „To je najednou ochoty, kdo mi pomůže s taškama do kuchyně, co? A necpěte se tolik, víte, že babička chystá večeři.“

„Neboj,“ uklidňuje ji Vilda a utírá si drobky z brady, „než přijde táta a než se tam doplahočíme, tak nám třikrát vytráví.“

Brácha teď hodně roste, tak se taky příšerně cpe.

„Seš jako otesánek, jak vidíš nějaký jídlo, hned ho sežereš,“ odstrkuju bráchu od rohlíků.

„Ale tak, Fíno, neříká se sežereš,“ cuká mamce koutek pusy.

Zvonek se rozdrnčí tak naléhavě, až všichni nadskočíme.

„Tak, děti, čapnout kufr a frčíme, táta mi odpoledne volal, že to stihne jen tak tak a že rovnou pojedeme. Jste sbalený vlastně?“ ptá se trochu opožděně. Máma má štěstí, že má tak vzorný děti, protože sbalený jsme.

„A úkoly taky máme,“ hlásím.

Mamka se usměje, pochválí nás a už letíme dolů ze schodů. Teda my s mamkou letíme, brácha jede po zábradlí.

Táta ani nevypnul motor, je jako na trní, já to na něm poznám. Tváří se tajuplně.

„Tak co, posádko, můžeme vyrazit?“ ptá se, když nás všechny opusinkuje a usadí se zase za volant.

„Jasně, jedéééém!“ volá brácha, který už se nemůže dočkat večeře, žrout. Otevírá zadní dvířka a chystá se skočit šipku na svoje sedadlo, když vtom se ozve štěknutí.

„Co to je?“ rozhrabává brácha dychtivě deku na zadním sedadle.

„To je pes,“ pronese tatínek s takovým klidem, jako kdyby říkal v obchodě „prosím deset rohlíků“.

„Zbláznil ses, Floriáne?“ Táta se totiž jmenuje Florián, máma mu tak ale říká jen v případech, kdy je na něj pěkně naštvaná.

„Neboj, ten není pro nás, to je dárek pro dědu,“ nenechá se táta vyvést z klidu.

„No to mi spadl kámen ze srdce. A zeptal ses vůbec babičky? Ta bude teda nadšená,“ v mámině hlase je slyšet úleva.

„Ale neboj, zeptal.“

„A co říkala?“

„No vcelku nic, asi to nebrala vážně. Říkala něco jako ,ještě to by mi chybělo‘ a ,nemaluj čerta na zeď´.“

Čert, to je dobrý. Úplně na svém sedadle nadskočím.

„Mamí, tatí,“ neudržím se, „tak ať se jmenuje Čert, vždyť je stejně černej a chlupatej jako čert!“

„Všichni psi jsou chlupatý, ty chytrá,“ zaťuká si brácha na čelo. Ale táta na to: „No, Fíno, to je skvělý nápad, bude to Čert.“

„A je dokonáno,“ pronesla maminka a Čert mi olízl ruku a usnul.

Jak si Čert ochočil babičku

Na večeři do strašárny neboli k babičce a dědovi jsme dorazili jen taktak, bylo pár minut po šesté a babička už stála na zápraží a významně si ťukala na hodinky. Přitom se ale hezky usmívala.

Z chalupy to krásně vonělo a dědeček volal z okna: „Už přijeli gratulanti?“

Vyřítili jsme se s bráchou z auta a za námi tak trochu vypadl Čert. Byl rozespalý a nožky se mu motaly. Zatvářil se hrozně roztomile, ale babičce to asi tak nepřišlo, protože ho doslova přibila pohledem k zemi.

„Hele, ségra, babi zase kouká jako Terminátor,“ podotkl brácha, a musím říct, že to fakt trefil.

Čert si toho ovšem nevšímal a začal očuchávat zábradlí, pak zvedl nožičku a „podepsal se“. Babička ho stále sledovala konsternovaným pohledem, zřejmě takovým, jaký si dřív schovávala pro své nejhorší žáky.

Pak pronesla ponurým hlasem: „Co to je?“

„Jako ze záhrobí,“ okomentoval to zase brácha.

Ale to už nám babička otvírala dveře a pouštěla nás jednoho po druhém dovnitř, na každého se mezi dveřmi usmála a políbila ho na obě tváře, nás děti ještě navíc na čelo. Akorát táta dostal k těm pusám ještě symbolicky za ucho a Čert nedostal pusu vůbec.

V předsíni už nás vítal i děda, rozverně se smál a mě s bráchou u toho ještě lechtal.

„Tak jen pojďte, děťátka,“ pošťuchoval nás směrem k jídelně, „mám pro vás překvapení.“

Pak si všiml Čerta, který nesměle nakukoval dveřmi dovnitř.

„Ale ale, kdopak to k nám jde na návštěvu?“ skoro zazpíval, Čert hned zavrtěl ocáskem a přiběhl k dědovi. Děda si ho posadil na klín a za celou dobu večeře ho nesundal, což jsme my dva s tátou bez zbytečných řečí sledovali s nadšením, mamka pobaveně a babička rezignovaně. Ono u takové dobré večeře se ani moc mluvit nedá. Byla kachna s knedlíkem a se zelím a díky naší chvále se babička dmula pýchou a alespoň tak trochu pozapomněla, že má nového člena rodiny.

„Mimochodem,“ vzal si slovo táta, „je to maďarský puli.“

Babička se opřela o židli, dala ruce v bok a upřeně se na tátu zahleděla.

Táta trochu znejistěl, ale nevzdal to: „A víš, Jano, co je na něm nejlepší?“

„To tedy nevím,“ zaculila se babička, „to mi tedy pověz.“

„No že nepouští chlupy!“ vykřikli jsme i s mamkou tátovi na pomoc. My jsme si totiž o Čertovi povídali v autě skoro celou cestu.

„Tak já vám, děťátka, moc děkuju za báječné překvápko, a pro vás, prťata, mám taky jedno,“ odložil děda na chvíli Čerta babičce na klín a šel šmátrat do komory. Vrátil se s vítězným úsměvem Ježíška a v každé ruce držel obrovský glóbus.

„Jééééé,“ zajásali jsme, „konečně nebudeme muset listovat pořád atlasem!“

„Jééé,“ hlesla maminka, „to jsem zvědavá, jak to narveme do kufru, až pojedeme domů.“

A babička se najednou rozesmála: „To máte, holčičko, za to. Za to vaše překvápko.“

Po večeři byl čokoládový dort a pak jsme si s bráchou začali hrát s glóbusy. Dávali jsme si navzájem hádanky, kde leží jaká země. Děda si k nám přinesl kafe v hrnku s nápisem Nejlepší dědeček na světě, co od nás dostal k loňským narozeninám. Čert byl dědovi neustále v patách. Pochopil rychle, chytrej pejsek, čí je dárek. Když si děda sedl k nám na gauč, hned mu Čert zalehl nohu.

„Jestlipak víte, pidižvíci,“ roztočil děda jedním prstem glóbus, „že kontinenty nevypadaly vždycky tak, jak vypadají teď?“

„A jak teda vypadaly?“ zeptal se brácha trochu nevěřícně.

„Kdysi dávno,“ začal děda a dlouze se napil, „před více než 200 milióny let, byly všechny kontinenty spojeny v jeden jediný prakontinent zvaný Pangea. Řecky to znamená „všechny země“.

„A na prakontinentu žili pralidi?“ zeptala jsem se.

„Ne ne, ještě ne,“ zasmál se děda, „člověk se začal vyvíjet až mnohem později. Před 200 milióny let se prakontinent začal rozpadat na menší části, to tu byly druhohory, geologické období trias. Potom následovalo geologické období jura, to bylo před 135 milióny let, a teprve před 65 milióny let, kdy jsme tu měli křídu, tedy ne školní křídu, s jakou se píše na tabuli, ale geologické období zvané křída, už byly kontinenty skoro oddělené. Až na to, že Severní Amerika byla ještě nahoře spojená s Eurasií, už rozložení kontinentů vypadalo téměř stejně jako dnes.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Měli dinosauři blechy?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.