© Bianca Bellová, 2018

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2018
(elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-355-5 (PDF)

ISBN 978-80-7577-356-2 (ePUB)

ISBN 978-80-7577-357-9 (MobiPocket)

Věnováno tátovi

…vzpomíná na zmizelá léta,

jako by se díval

přes zaprášenou okenní tabulku.

Vidí minulost,

ale uchopit ji nedokáže.

A všechno je tak

rozmazané a nejasné…

Kar-wai Wong, Stvořeni pro lásku

Obloha tmavne před očima, jako byste si do vany lili inkoust. Je mi sedm. Najednou je úplné ticho a začne se zvedat vítr. Krajina vojenského újezdu je plochá jako obětní oltář. Mrak se zastaví přímo nade mnou. Uvidím svůj odraz ve vitríně zelinářského obchodu; vlasy na hlavě mi stojí. Ulice, kterými probíhám, jsou vylidněné; všichni dávno sedí doma, ukrytí. Na tribuně, připravené na zítřejší prvomájový průvod, se třepetají transparenty a při každém šlehnutí zasyčí. VŠECHNU MOC PRACUJÍCÍMU LIDU! SE SOVĚTSKÝM SVAZEM NA VĚČNÉ ČASY. Zbavuju se zátěže a zahazuju přívěs s nápisem Pepsi. Červený angličák Matchbox Made in Macao si tisknu na prsa a běžím jako Michael Johnson.

První blesk rozčísne břicho mraku a vystoupí z něj jednolitá stěna vody. Běžím a rázem mám vody po kotníky. Lapám po dechu, topím se. Promočené triko se mi lepí na tělo a váží asi metrák. Ale to ještě jde. To je ještě pohoda. Opravdovej tanec začne, když kolem mě začnou jebat blesky. Oslepují mě, a tak se konečně zastavím. Zdá se mi, že mi hoří vlasy. Mezi hřměním není žádná pauza, je to jednolitý zvuk, který mě dočista ohlušil. Stojím a ječím; řvu tak, že mě přes ten rachot slyší i báby, které zavírají všechna okna a nevěřícně hledí ven. Vůbec mě v té vodě neviděly, jenom mě v tom hukotu slyšely křičet. Jedna pak do protokolu uvedla, že měla za to, „že slyší dítě bouře“, a pak kvůli tomu měla problémy s místním politrukem.

Transparenty o pracujícím lidu urval vítr a odnesl je někam do prdele. Až po dvaceti letech mi došlo, že jsem tehdy stál v epicentru bouře.

Bylo zvláštní, že ten byt vypadal, přes všechen ten chaos a nepořádek, tak nějak v pořádku. Jako byt člověka, který se smrtí počítá den za dnem a nechce, aby ten, kdo to tu bude vyklízet, narazil na něco nepatřičného, sbírku pornografie třebas, nebo plesnivý rohlíky mezi ponožkama. Ví bůh, co všechno by našli u mě doma, kdyby na mě zítra cestou do práce spadla cihla.

Vždycky jsem tušila, že to tak dopadne, i když nejspíš ne víc než jen podvědomě. Po všech těch letech toho „na ten hrnek vůbec nesahej“, „radši ho necháme na polici“, „je to poslední památka na Elišku“, „ten nemůžeme dát ani návštěvě“ bylo jasný, že se dřív nebo později rozbije. Teď tu přede mnou leží, unikátní design sedmdesátých let s hnědým a oranžovým abstraktním květinovým vzorem, rozbitý na fragmenty, některé střepy se ještě vyzývavě pohupují, jako by na mě dvojznačně pomrkávaly: „My věděly, že to takhle dopadne.“

Trochu jsem vyjekla a to mě překvapilo. Abyste rozuměli, mám to vždycky pod kontrolou a projevy sníženého sebeovládání mě odpuzují. Nikdy bych například neudělala tři vykřičníky. Dokonce i třeba větu „Paní, hoří vám vlasy“ bych nejspíš řekla decentně a bez zvýšení hlasu, oznamovacím tónem. Ne že by to ve mně občas nežhnulo jako ve sklářský peci. Ale člověk by měl mít důstojnost. Proto mě tak překvapilo, že mi utekl ten výkřik. Že to pro mě tolik znamená. Protože to rozhodně nebyla poslední památka na Elišku. Byt byl památek na ni tak plný, že člověk musel kolikrát vyjít z místnosti, aby se otočil: půltucet malířských stojanů, desítky pláten v různých fázích dokončení, akvarely, krabice plné tub s vyschlýma olejovýma barvama, dokonce všechny velikonoční kraslice, který kdy namalovala.

Ono ani s těma návštěvama to nebylo tak horký. Kdysi se tudy prohnaly všechny tetky ze severu, které kdy zavítaly do Prahy, a to pak na nás máma volala „holky, poďte se ukázat“, a my na sebe s Eliškou v našem pokoji začaly koulet očima, ale nakonec jsme se došouraly do kuchyně, kde nějaká ta paní vykřikla „ježiši, ty jsou velký, dyť to ani nejni možný!“, vtiskla nám každé do dlaně čokoládu Barila s obrázkem motýla na obalu a já jsem pak mohla odejít, zatímco Eliška musela přinést ukázat své poslední práce, kresbu, slona z moduritu nebo panenku z chemlonu… Časem se je naučila nosit hned, když máma zavolala, aby si ušetřila cestu, to se pak máma mračila, ale jen chvíli a tak, aby to návštěva neviděla. Ale od té doby, co je Eliška pryč, si nevybavuju, že by k nám někdy nějaká návštěva zavítala, teď už by to ani nešlo. To je vlastně hlavní důvod, proč tu smuteční hostinu musím uspořádat v restauraci.

Chlápkovi bylo tolik co mně. Jak jsem ho uviděl, bylo mi jasný, že to má za sebou, už zdálky. Za celej večer jsem si ho nevšiml, ale to je celkem pochopitelný, vzhledem k tomu, že na večírku bylo okolo pěti stovek lidí. Sehnali mě dřív než doktora, nevím proč zrovna mě; to, že pracuju v personálním oddělení, ze mě zrovna specialistu na mezilidský vztahy nedělá. Specialista na mrtvoly, to možná. Sál se trochu houpal a cingrlátka na křišťálových lustrech pableskovala barevným spektrem; myslím, že jsem po parketu běžel. Za zvuku valčíku jsem vrážel do tančících párů a skupinek zabraných do hovoru, které si ještě ničeho nevšimly. Musel jsem tu senzaci mít napsanou ve tváři; za mnou se to vlnilo a všichni se dali do pohybu, aby mě následovali.

Chlápek leží pod schodištěm, úplně popelavej. Z praskliny, která není vidět, mu valí krev a rozlévá se po parketu. Jeho tvář vypadá překvapeně a chlapecky, oči má doširoka otevřené. Přijde lékař a vyhrne si rukávy své bělostné smokingové košile. Když si klekne, přihlížející mi zakryjí výhled. Ještě než doktor vstane a konstatuje, co už stejně všichni vědí, nakloní se ke mně komunikační manažerka a pošeptá mi: „Má ženu a malý děti. Někdo jim to bude muset říct.“ Klepe se jako osika, prsty svírající kabelku jí nekontrolovatelně vibrují.

Blondýna z marketingu šlápne svým štrasovým sandálem do krvavé louže na podlaze a vykřikne.

Společnost ukončila oslavy a poslala všechny zaměstnance spát. Obsluhující personál Grandhotelu se unaveně usmívá.

Komunikační manažerka se ke mně nakloní a dotkne se rty mého ucha: „Viděla jsem ho. Byl úplně, ale úplně namol. Klouzal se po zábradlí.“

„Ježiš. Znáš ho?“

„Je to prodejce, ze severní Moravy. Z Opavy. Celej večer na mě dělal oči. Proboha, nahoře na pokoji na mě čeká rozestlaná postel, a já budu místo toho celou noc vzhůru a smolit tiskovou zprávu a krizovou komunikaci pro zaměstnance. Připravuju ty oslavy půl roku a ten pitomec se rozhodne spadnout na hlavu. To se může stát jenom mně.“

Připálím jí cigaretu a zeptám se, jestli jí s tím můžu pomoct. Zavrtí hlavou: „Ne, ty se běž trochu prospat, ať rychle vystřízlivíš. Pojedeš ty, Edo.“

Jak nakloním hlavu, mám pocit, že mi mozkem protéká šampaňské s vodkou. Mhouřím oči, abych se zkoncentroval: „Já pojedu? Kam pojedu?“

Ona trochu nakloní hlavu stejným směrem a svraští obočí, aby vyjádřila, jak je jí to líto. Zhluboka vzdychne a rychle se podrbe na kořeni nosu. Připadá mi, jako by byla na speedu. Její hlas ke mně přichází z velké dálky, jako nějakej pitomej příboj.

„Mluvila jsem s ředitelem. Chtěl by, abys zajel za jeho rodinou. To nejde řešit po telefonu, korporátní politika… jsme osobní a lidští… chápeš. Viď, že chápeš?“ Plete se jí jazyk.

Chápeš je jediný, co pochopím z toho, co mi říká. Přikyvuju.

„Je tu pět set lidí od nás a personál. Za chvíli to mají média. Je hodina po půlnoci, bulvární deníky to nestihnou, online média ale neznaj bratra. Chápeš, musíš tam být dřív, než to někdo zveřejní. Jeho žena se to musí dozvědět od nás, ne ze zpráv. Jsme taková firma-máma, viď,“ zachichotá se neuroticky.

Velký sál Grandhotelu se začíná vylidňovat. Pár lidí si s nebožtíkem fotí selfíčka.

„Co to říkáš? Když tomu budu šlapat na krk, potrvá mi to nejmíň pět šest hodin, než tam dojedu.“

Unaveně se na mě usměje a její tón je studený: „Vyjedeš za tmy. A budeš tomu šlapat na krk, jak říkáš. Ježiš, já potřebuju panáka.“

Kleknu si k zesnulému a zatlačím mu oči. Nikoho to zřejmě dosud nenapadlo. Zvláštní, jak je ještě úplně teplý. Trochu se mi uleví, když už nevidím jeho překvapený pohled.

Komunikační manažerka mi znovu přitiskne rty na ucho, šeptá slovo koroner, asi se dívá na americké detektivky. Nemůžu odtrhnout oči od jejího výstřihu; je samá piha a kapka potu. Dostanu erekci. Snažím se, abych se nerozesmál.

Mám na uších sluchátka. Pan Antoš o patro výš přehrává svůj podvečerní klarinetový koncert: sonátu B dur J. K. Vaňhala, následovanou koncertem Es dur pro klarinet a orchestr J. E. A. Koželuha a samozřejmě Kramářův koncert, už nevím který. Stejný repertoár, jaký hrával v dobách, kdy jsem tu ještě bydlela — a to jsem odešla před patnácti lety. Ta ubíjející dennodenní rutina — tři skladby, po kterých pan Antoš vyjme plátek, vyčistí klarinet, složí ho a uloží do pouzdra, odkašle si a jde k večeři — mi dnes přišla k nepřežití. Měla jsem chuť vyběhnout to patro a zazvonit na něj. Měla jsem chuť mu to konečně vpálit, že za těch třicet let, co ty skladby hraje, neudělal sebemenší pokrok, jako atlet, jehož jméno všichni tak nějak znají, protože už několik dekád objíždí světové atletické okruhy, ale vždycky končí ve druhé, třetí desítce… Ale jak říkám, nejsem konfrontační typ; pustila jsem si přehrávač a nasadila si na uši sluchátka.

Takže poslouchám The Killers, stojím u okna, které je trochu zamlžené, je leden, lezavo, ale nemrzne, přemýšlím, jak nejrychleji zlikvidovat tenhle binec. Tak třeba předsíň: čtyři skříně vedle sebe, každá je jiná co do materiálu, barvy i rozměrů, uvnitř jsou naplněné šatstvem, dekami, přehozy, záclonkami; všechno až na polyesterové dečky z Číny se to hýbe molími larvami, nahoře každé skříně stojí několik mosazných či kameninových váz s umělými květinami rozličných druhů, vypadá to jako zátiší v krematoriu, pak porcelánové sošky bavorských snoubenců a nejméně tři přístroje na měření krevního tlaku; páchne to koncentrovanou zatuchlinou a kočičími chcankami. Schovávám si nos do dlaní, protože mě zebe (v celém našem stopadesátimetrovém bytě jsou jen jedny vafky, které postupem času nejenže začaly vypovídat službu, ale byly postupně obestavovány nábytkem, takže u nás byla pořád zima), bezmyšlenkovitě přejíždím prstem zaprášený rám okna a pak to přijde, Brandon Flowers kvílí na hraně svých možností: „Sometimes, you close your eyes and think of the place you used to live… when you were young,“ napadne mě, jasně, já o tom přemýšlím každý den, každou hodinu svýho bdění, myslím na tuhletu kuchyni, tenhleten byt, celej zaprášenej a opředenej pavučinama, začarovanej, neklidnej, ani mrtvej, ani živej, jako upír… drží mě v šachu a nemůžu se pohnout dál, dokud se nerozmáchnu a netrefím ho dubovým kůlem přímo do rozkroku.

V půl šesté už jsem na dálnici. Jsem skoro sám, až na ušáka, který sedí uprostřed mého pruhu. Strhnu volant a míjím ho. Zajíc se ani nehne. Mně se taky ani nezrychlil tep, byla to zkouška, kterou jsme oba prošli. Snažím se naladit stanici, která mi na mé cestě pomůže bdít. Radio Country, Impuls, Hitrádio, Blaník, je to jako chůze minovým polem, pokaždé sebou při prvních tónech trhnu. Nakonec rádio rezignovaně vypnu.

Zastavím u příští pumpy, kde vidím nápis Segafredo. Chvíli sedím v zaparkovaném autě a mžourám na barevná světla čerpací stanice skrze kapky na čelním skle. Natankuju plnou a pokapu si přitom boty benzinem. I na rukou mi ulpěl benzin, to je dobře, říkám si a pak si po zbytek dne čichám k rukám. Vejdu dovnitř a sháním se po dnešních novinách, ale nemají, ještě je příliš brzy. Dva dálkoví řidiči v bufetu ke mně otočí hlavu a zmlknou. Pak se znovu vrátí ke své gulášové polévce v plastovém talíři.

„Kurva,“ řekne jeden z nich tak, abych ho slyšel. „Ten chlápek vypadá jak funebrák.“

Slečna za pultem je unavená, ale milá. Její káva chutná po železe. Snažím se ji reklamovat, ale slečna mi nerozumí, je Ukrajinka a má po noční. Dopíjím svou železitou kávu. Začíná se rozednívat. Vidím, že prší mnohem víc, než bych si přál. Nohy v polobotkách zebou.

Otevřu kredenc s hrnkama a vidím, že jsou všechny přesně na stejných místech, kde bývaly kdysi, jenom ten můj chybí (rozbila ho Eliška; máma myslela, že to byla nehoda a já ji v tom nechala, ale pravda je ta, že na mě Eliška dostala vztek a švihla mi s ním o zem), měly jsme obě stejný, ten její tam pořád stojí, nedotknutelný. Beru ho do ruky a vidím to všechno před sebou: je ráno, venku ještě tma, okna zamlžená jako dnes, sedím spořádaně u stolu a máma mi plete cop, Eliška se přišourá v kostkovaném pyžamu a mžourá na nás na prahu kuchyně, jako by zjišťovala, co se tu od včerejška změnilo. „Poď se nasnídat, Eliško,“ řekne máma trpělivě a Eliška jde, vypadá, jako by to dělala poprvé v životě, snídáme bábovku nebo chleba s taveňákem a turistou a čaj se šťávou, posloucháme u snídaně pořad Cvičíme s rozhlasem a hihňáme se tomu, že někdo leží v obýváku na koberci v trenkách a nátělníku a fakt dělá ty kraviny, co mu říkají. Pak máma přeladí na rádio Hvězda a Karel Gott zpívá „selaví“ anebo Jirka Korn, že „zelené údolí je plné včel“, Eliška se postupně probouzí a podivuje se, jaký je to asi pocit být někým, kdo se jmenuje stejně jako ona… Řeknu jí, že je prdlá, a ona vztekle hází můj hrníček na zem, máma se otáčí a Eliška na mě koulí očima, říkám, že Eliška je nemehlo a shodila mi hrníček, a Eliška se směje.

Ten její hrnek mi teď vyklouzl z ruky, ani nevím jak. Ani jsem ho neslyšela dopadnout, jak jsem měla na uších ty sluchátka. Uvědomila jsem si, že takovej hrnek už nikde neseženu. Reflexivně se rozhlížím, jestli mě někdo neviděl, někdo, kdo by dosvědčil mou vinu na rozbití devocionálie, ale ne, byt je prázdný, a pokud to bude záležet na mně, tak to tak zůstane. Nikdo z naší rodiny už tu nepřivede na svět dalšího divného potomka, zmizíme po meči i po přeslici.

To s tím cvičením s rozhlasem byla zvláštní věc. Nevím ani, co bych za to dala, kdybych měla tu znělku někde nahranou. Nebo několik těch celých pořadů. Možná bych mohla zkusit archiv rozhlasu. Pár nekompromisních tónů na flétnu a desetitisíce bývalých sokolů po celé republice stálo připraveno; vlídný, avšak nesmlouvavý hlas rozhlasového cvičitele pak vedl do akce armádu, která byla dobře vycvičena, aby hodiny vydržela pobíhat po lesích a hledat houby nebo si v důchodu postavit chatu s verandou.

Naše máma ale nebyla ten případ; při těch vzácných příležitostech, kdy se vracela domů do hor, bylo vidět, jaký má problém vystačit s dechem, když musela do kopce. Zamlada byla sokolkou, ale pak z ní za ty roky nadšení pro zdravé tělo nějak vyprchalo. Měla ale takový těžko pochopitelný pocit, že když každé ráno poslouchá pořad Cvičíme s rozhlasem, tak pro svou fyzičku něco dělá. Těžko soudit; vím ale určitě, že kdybych dnes tu znělku po ránu slyšela, určitě by mi den začínal veseleji.

Přemýšlím, jak asi vypadá paní, která ještě neví, že je vdova. Vtírá se mi představa sportovní brunety v přiléhavých kalhotách, s mikádem a výraznými náušnicemi. Distingovaná, samozřejmě, aby to dokázala důstojně přijmout. Aby ji ten šok neporazil. Není přece ženou horníka nebo hasiče, aby s nějakým tím rizikem musela žít každý den; u prodejců značkového alkoholu se přece nepředpokládá, že budou mít smrtelný pracovní úraz.

Přistihnu svůj jazyk, jak jezdí po zubech a patru a snaží se odstranit tu pachuť. Olíznu si dlaň. Kdy věci naposledy chutnaly tak, jak mají? Jistěže to vím přesně. Bylo to šestého června před patnácti lety, když jsem seděl na kapotě otcova volva, za volantem seděla Eliška, kousala se do rtu a přitom se usmívala; já jsem hulákal, že nesmí odjet, a mával jsem lahví sektu Sovjetskoje Igristoje, kterým jsem auto nakonec polil se zvoláním, že jim žehnám. Eliška na to šlápla, já vletěl do křoví a otec se tvářil vítězoslavně. Ten sekt byla poslední věc, o které si vybavuju, že chutnala dobře. Že vůbec nějak chutnala.

Mám na tachometru dvě stě dvacet a to je příjemné. Stihnu svou misi.

Nevím, jestli jste někdy někomu sdělovali, že jeho blízký zemřel. Já bohužel ano a doufal jsem, že to bylo naposled. Měl jsem tehdy totiž intenzivní pocit, že jsem selhal.

Když jsem Eliščině matce přinesl tu zprávu, stála dlouho ve své tmavé kuchyni a ve svěšených rukách držela kostkovanou utěrku. Bylo jasný, že jí to nedochází. Povzbudivě se na mě usmála.

„Dáš si buchtu, Edíku?“

„Paní Königová, rozumíte, co vám říkám?!“

Stál jsem tam bezradně a měl jsem chuť s ní zacloumat.

„Ano, ano, už jsem to věděla dávno.“

„Nemůžete to vědět! Právě jsem ji našel! Eliška je mrtvá!“

Pokrčila rameny: „Takové věci se stávají.“

Byl jsem připraven urvat si hlavu, abych jí ukázal svou účast, ale ona mě úplně zazdila.

„Paní Königová, vaše dcera je mrtvá!“

„Ano, ano, já vím,“ opakovala a zvolna nakláněla hlavu doprava a doleva. O tom se mi dodneška zdá. Jak bych to někdy mohl někomu sdělit?

Lezu na sekretář, abych pootevřela okno. Všimnu si, že se na několika místech odloupl lak. Ulice je plná deprimovanejch lidí. Atmosféra adventního očekávání před necelým měsícem je vypleněna a pobita. Žena na přechodu tlačí kočár a za ruku vede dítě, kterému uprostřed vozovky padá do rozbředlého sněhu bagr; čekající auta troubí, žena se mračí, ale nic neříká a čeká, až si její chlapeček neohrabaně bagr podá, celý mokrý a zasviněný. V autě vidím projíždět kominíka. Trochu se nadzvedává ze sedadla, jako by špatně viděl přes volant, nejspíš hemeroid. Šťourá se v nose. Chytím se za knoflík.

Na protější straně ulice, kde svítí vybledlý vývěsní štít autoškoly, bývala před lety školka, kde jsme si s Eliškou navždy vybraly vysněného staršího bratra. Jmenoval se Eda a jeho bratrství spočívalo zejména v tom, že nás pokaždé rozsoudil. „Kdo měl tu panenku první?“ zeptal se a důležitě ji obracel v ruce, jako by mu měla poskytnout nějaký forenzní důkaz. Před jeho vševidoucíma očima měla respekt dokonce i Eliška, protože věděla, že Eda jednou bude policajtem a možná už jím tak trochu je. „Nina,“ pípla a Eda mi panenku, ostříhanou a jinak za ty roky dětmi zdecimovanou, bez dalšího podal a zamyšleně se odloudal za klukama.

Vsadila bych se, že dnes by žádné z těch dětí tu školku nepoznalo; ne že by se nějak změnila fasáda či okna, ale ta atmosféra kolem ní je teď taková jiná. Před autoškolou postávají hloučky pokuřujících mladíků a hloučky profesionálních řidičů, kteří pokukují po hloučcích dívek s holým pupíkem… a to je těžko nějak porovnat se čtyř- a pětiletými dětmi v doma pletených kalhotách a punčocháčích tělové barvy, jak se hystericky loučí s maminkami, které musejí být v práci na sedmou…

Zvenku zasmrdí smog a já okno zavřu.

Po všech těch letech paní Königová svou dceru následovala, ačkoliv sama nebyla tak stará, aby to zabalila. Ale vždycky se chovala, oblékala a jednala tak, jako by byla o celou generaci starší, jako by se zříkala svého dílu zodpovědnosti za tento svět, na kterém se podílela. Nikdy si nebarvila vlasy, nosila důchodky a pořád stejné šaty; když jsem ji viděl naposledy, dokonce už jí pod nosem vyrašily fousky. Nejspíš podlehla i morálnímu rozkladu; při našem posledním setkání se mě ptala, jestli vím, jak se dá při koupi tygří masti zjistit, jestli je v ní odposlouchávací zařízení.

Myšlenka na to, že se brzy vrátím do toho domu, kde jsem kdysi dávno strávil tolik let, mi připomíná pocit, kterej mívám, když jdu na horor v kině. Hrozně to chci vidět, ale zároveň vím, že se budu bát tak, až mi budou cvakat zuby, a budu chtít co nejdřív odejít. Nejspíš zjistím, že tam pořád jezdí stejná tramvaj, ve který jsem si zapomínal sáček s přezůvkama a svačinou. Že tam lidi mluví zvláštní řečí, jak to bývá u míst, která opouštíme. Že tam lidi tak nějak víc držej při sobě a tak. Že si budu celou dobu šacovat kapsy, protože budu mít pořád podvědomej pocit, že jsem něco ztratil.

A že až tam budu, celou tu dobu se budu těšit, až si ve svém čerstvě dostavěném bytě stoupnu na terasu a se sklenkou v ruce budu pozorovat svištění světel na dálnici pod horizontem. A budu si představovat, co za pitomce v těch autech sedí a kterej démon jim tlačí nohu na pedálu do podlahy.

Zazvoní zvonek u dveří a to mě strašně překvapí. Proč by měl někdo zvonit na byt, ve kterém nikdo nebydlí?

Paní Knedlhanzová z přízemí; když jsem přicházela do domu, všimla jsem si, že už dole stihla vyvěsit mámino parte a k němu karafiát, který vypadal, že už se nějakého pohřbu zúčastnil.

„Jak s tátou?“ ptá se mě.

„Tak,“ krčím rameny, „pořád stejně. Asi vůbec nepochopil, co mu říkám.“

Paní Knedlhanzová se zatvářila útrpně: „A to jsem si pořád myslela, že já v tomhle domě budu první, kdo odevzdá příbor. Když ona byla tak nedbalá, jak šlo o její zdraví. Si ke mně kolikrát v noci přišla pro prášky na srdce, že jí hrozně buší, ale copak to jde? Tak jsem jí vždycky dala tak tři čtyry, víc ne… protože ona u doktora nebyla, jak je rok dlouhej…“

Z toho jsem měla opravdu hrůzu. Že si teď budu muset vyslechnout hodnocení mámy od všech těch lidí, který s ní nikdy nežili; jak byla vždycky na všechno sama, jak se obětovala pro rodinu, která ji nikdy neocenila, že musela zahodit své výtvarné nadání a vzít si ke svému zaměstnání ještě uklízení, že ani jedna z jejích dvou dcer jí teda fakt moc velkou radost neudělala, že se z toho šoku nikdy… jo, a že si nikdy nezašla k doktorovi, protože na to kvůli samý péči o ostatní neměla čas.

Nic jsem neříkala. Na paní Knedlhanzovou ale žádné náznaky neplatily.

„To se sem teď zase nastěhuješ?“ zeptala se bez obalu.

„To ani náhodou,“ odpověděla jsem a začala jsem přivírat dveře. Strčila do nich kabelku.

„A nepotřebuješ s něčím pomoct?“

Popravdě řečeno jsem měla tolik práce, že jsem nevěděla, kde začít.

„Pomohla byste mi rozeslat parte?“

Když o tom přemýšlím, už dlouho se mi nepodařilo někoho tak upřímně potěšit. Po tváři se jí rozlil úsměv a kabelku si oběma rukama rozechvěle přitáhla na prsa. Protože jestli byl někdo stvořen pro rozesílání úmrtních oznámení, byla to paní Knedlhanzová.

Být v dosahu smrti. Vždycky se to všechno znovu rozpohybuje. Rozerve jizvy, který měly být už sto let zahojený. Jako když jsem onehdy vystoupil z metra a na nástupišti uviděl ležet černej igelitovej pytel. Hlídali ho dva policajti a s tím přiblblým výrazem, který se snaží říct, že mají patent na mrtvoly, někam důležitě telefonovali. Šel jsem z práce, ale unavenej jsem nebyl. Jak jsem to uviděl, úplně mě rozbrněly prsty a v tu chvíli jsem měl pocit, že jsem svědkem toho, jak materie přechází do duchovna. Ne, že bych byl nějaký ezoterik. Naopak, o ezoterice a mysticismu mám tolik pochybností, kolik je jen možné — taky vzhledem k otci. Ale v tu chvíli jsem to vnímal tak reálně jako uniformy těch policajtů.

A jako by ten černej pytel byl plnej minulosti, začalo to z něj stříkat. Máminy vyražený zuby, otcovy gestapácký hrátky, paní Königová s tou pitomou utěrkou v ruce — a samozřejmě ta oprátka z pásku od županu. A zrovna tak je to teď: Umrlce viděti, na cestu se vydati. Mám pedál na podlaze, úplně zpocený dlaně a znovu mi to běží před očima. Je to jako „hrnečkuvař“, ke kterýmu jsem zapomněl heslo.

Beru do ruky zaprášená skleněná zvířátka z vitríny, jedinou věc, která má pro mě v tomhle bytě estetickou hodnotu. Máma byla ze sklářského kraje, tak jsme jich měli desítky, stejně jako velikánských kusů skla, které jsme s Eliškou o prázdninách nacházely v potocích nebo v navážkách na polních cestách a máma je považovala za odpad: tyrkysové, černé a zelené jako kryptonit.

Mámin táta byl sklářem ve staré huti Klára v Polevsku a vždycky o sobě tvrdil, že je klikař — a byla to pravda. Z celé huti byl jediný, kdo se nikdy nepopálil vroucím sklem, a vždycky když se lesem vracel domů do Kytlice, našel plný koš hub. Jako holky jsme ho vždycky prosily, ať nám prozradí, jak to dělá, a on vždycky pokrčil rameny: „No co, prostě se dobře díváš, no,“ ale my jsme ty hřiby a lišky dokázaly najít, jen když byl s námi, ačkoliv jsme všechny jeho tajný místečka znaly.

Můj byl skleněný modrý jednorožec, ale zjišťuju, že chybí; zamrzí to, ale že bych byla překvapená, to nejsem.

Můj otec je pozoruhodná osobnost. Ne že bych si na něj pamatoval jen to špatný. Brával mě každé jaro na Matějskou pouť. Vždycky když si u obsluhy střelnice kupoval broky, zamával jim před očima nějakou průkazkou a tiše je upozornil, že jestli zjistí, že jim ta vzduchovka zanáší, tak jim to tam zavře. Světský pak beze slova a aniž by se na něj podívali, sáhli někam pod pult a vytáhli pušku, která střílela překvapivě dobře, takže jsme ze střelnice chodili s plnou náručí navoněných krepových růží, opičkami z králičiny a další spoustou kýčů, které nebylo možné jinde sehnat. Taky si vybavuju, že když mě něco zajímalo, dokázal si o tom otec sehnat maximum informací a pak mi o tom třeba hodinu vyprávěl. Ale jenom kvůli Matějský si nedokážu z hlavy vykopnout to ostatní: jeho potřebu podrobit si ostatní až na dřeň, jeho patologický výbuchy a trestající dlaň.

O sexualitě vím všechno. Nenaučil jsem se to v hodinách biologie ani od kamarádů v pubertě. Mou školou byl náš služební byt ve vojenském újezdě. Už jako sedmiletý jsem věděl, kdy se otec chystá mámu obtáhnout; vyhrnul jí sukni a šlehl ji řemenem nebo ji prostě rovnou seřezal, co se do ní vešlo. Pak ji chytil za loket nebo jí zkroutil paži za zády a odvedl ji do ložnice, odkud se pak ozývaly výkřiky, chroptění, zvuky poráženého nábytku a trhajícího se textilu. Nakonec vyvrcholil tak hlasitě, až mi z toho naskakovala husí kůže, takže jsem se brzy naučil včas vypadnout z bytu a radši se sám poflakoval mezi baráky, abych si to potěšení nechal ujít. Máma se pak po těchhle hrátkách nebyla schopná na mě několik dní ani podívat, spíš se mi vyhýbala. Bylo ale nemožný nevšimnout si těch monoklů a modřin. Takže se mě nesnažte nachytat na otázky ze sexu, nikdy nemůžete vyhrát. Když přišli kluci do puberty, nedokázal jsem pochopit, proč je něco tak nechutnýho jako sex může zajímat, nebo dokonce vzrušovat. Sám jsem měl pubertu zpožděnou, mutovat jsem začal v šestnácti a holit jsem se nemusel ještě o rok později. Ventil jsem měl v muzice.

V den, kdy jsem se ocitl v epicentru bouře a přiběhl domů úplně mokrý a ve zvláštním stavu vědomí, jsem je našel v sobě. Nevím, jak k tomu došlo a proč to tak vygradovalo. Nejspíš byla máma za ty roky tak dobitá, že už neměla kam couvnout, nebo to bylo těmi atmosférickými výboji anebo se jí tentokrát dotkl tam, kde to nesnesla. Možná že mě vyhlížela a bála se o mě, protože když se to stalo, byli blízko kuchyňského okna. Možná že to vůbec nebylo spontánní a máma prostě čekala na příští příležitost — protože ten nůž najednou vyletěl vůbec nevím odkud. V každém případě otec vypadal, jako kdyby se rozběhl po rybníku a uprostřed zjistil, že to špatně odhadl a že pod ním praská led. Chytil ji zezadu pod krkem, jako by měl v úmyslu ji přidusit, a v tu chvíli vystřelil ten nůž — žádná kudlička, ale pořádný kuchyňský žabikuch — a projel mu břichem s takovou silou, že jsem jeho špičku viděl vyjet otcovými zády.

Pootočil se ke mně a ve tváři měl napůl to bezradný překvapení a napůl pocit zklamání, jako že si takovej podraz rozhodně nezaslouží. Člověku ho docela přišlo líto. Jenže pak jsem viděl, jak v něm bublá animální vztek, jak se mu pod ohrnutými rty objevují zaťaté zuby a brada se mu vysouvá dopředu.

Máma najednou vypadala, jako kdyby ze sebe odvalila náklaďák s koksem; dokonce jsem měl pocit, že se usmívá. Zdálo se, že je jí úplně jedno, jestli jí teď rozmlátí hlavu na kaši, nebo skončí v ženské věznici.

„Tímhle jsi skončila, ty svině,“ řekl otec chladně, jako když pleskne kus masa o podlahu, přitáhl si oběma rukama její hlavu a kolenem ji nakopl do obličeje. Zlomil jí nos a vyrazil dva přední zuby. Dopadla na zem na všechny čtyři.

Musel jsem mít úplně paralyzovanej mozek, protože jsem tam celou dobu stál na prahu kuchyně a ani nehlesl. Máma říkala, že mi vlasy stály na hlavě jako svatozář. Vlastně vůbec nevím, jestli otec něco říkal, protože jsem musel být ohluchlej. Chtěl jsem zaječet, ale celá kapacita mých hlasivek byla vyčerpaná tou bouřkou. Nevyšel ze mě ani hlásek. Stál jsem tam a ještě ze mě teklo. Sáhl jsem po nejbližší botě a vysklil s ní kuchyňské dveře. Oba se ke mně otočili, bylo to jako v reklamě nějakého operátora na volání zdarma, jako by se zastavil čas, a vzduchem, který zhoustl do sirupu, prostupovaly naše pohledy. Strašně moc jsem potřeboval, aby mě někdo pevně objal. Máma tam stála se zakrváceným obličejem a tvářila se vítězně jak Martin Luther King. Otec se už začal kroutit, ale přesto se na mě díval, jako bych ho zradil.

Nikdy se nic nevyšetřovalo a neřešilo. Rozvědčíci se nevyšetřovali. A domácí násilí tehdy taky nebylo zrovna v módě. Ta neviditelná síť, která rodiče spojovala, se protrhala. Máma se se mnou odstěhovala zpátky do Prahy. Otec skoro vykrvácel, prodělal klinickou smrt a po několika měsících se vrátil do vojenského městečka, i když dlouho sám nezůstal. Jeho další paní na týrání jsem většinou neznal, vím ale, že další děti neměl se žádnou.

Tak to byla mámina slabost, ten její zdravotní stav. Neznám nikoho, kdo by se svým zdravím zaobíral tak často a tak dopodrobna jako právě ona, kdo by se tolikrát chytal za srdce či ze sebe u každé večeře vydal bolestný povzdech — a když se někdo (většinou někdo, kdo ji ještě neznal, nebo Eliška, když mě chtěla pošťouchnout) zeptal, co jí je, odpověděla s útrpným úsměvem: „To nic, to přejde.“

Dvakrát denně si od nás nechala měřit tlak, a když byl zvýšený, několikrát ty hodnoty nahlas zopakovala, jako by si je chtěla vrýt do paměti jako telefonní číslo, a zarputile přitom hleděla na tátu, který to ovšem nikdy nevzal na vědomí.

„Sto osmdesát na sto dvacet, říkáš?“ opakovala a masírovala si paži, kde ji měla omotanou manžetou tenzometru: „To je dost, víš ty co, vem ještě ten druhej tlakoměr, radši to ještě přeměříme…“

„A co? Půjdeš snad k doktorovi, když bude ten tlak vysokej?“

Máma se na mě podívala pohledem raněné laně. „Já? K doktorovi? A kdy asi tak? Kdy já mám čas běhat po doktorech?“

Na to jsem neřekla nic a radši jsem odešla.

Kromě hypertenze, nejrůznějších syndromů pojmenovaných po jejich objevitelích, přičemž se Eliška obyčejně nevinně zeptala: „A co syndrom mrtvého koně, ten nemáš?“, a latentního pneumotoraxu si máma nejčastěji diagnostikovala nespecifického „raka“. Ve světle jejích závažných, až smrtelných chorob si nikdo z nás nedovolil onemocnět či projevit tělesnou slabost, a už vůbec ne o nich mluvit. Pamatuju si, jak jednou Eliška dostala horečku a máma jí šla se srdceryvným „ta moje migréna“ vařit cibulový odvar. Eliška si vlezla ke mně do postele a hned usnula horečnatým spánkem, rozpálenýma nohama mě kopala do břicha a já ji celou noc přikrývala, „aby se vypotila“. Ráno byla bez teploty a šla do školy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sentimentální román.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.