KREV SNĚHU

LIBOR KONOPKA

2018

KREV SNĚHU

LIBOR KONOPKA

Text © Libor Konopka, 2018

Obálka © Libor Konopka, 2018

Grafická úprava a sazba © Libor Konopka, 2018

Druhé vydání, v e-podobě první © Lukáš Vik, 2018

ISBN (EPUB): 978-80-7536-225-4

ISBN (MOBI): 978-80-7536-226-1

KREV SNĚHU

(Zpráva o průběhu finské
občanské války v obci Rantasuu)

Na čí straně je ve válce pravda?

Na té, která nemá v ruce zbraň.

Začalo to v osmdesátých letech devatenáctého století. Finská společnost – vlastně nejen ona – byla tehdy rozdělena na vlastníky půdy a její nájemce. Zjednodušeně bychom mohli říci: na jakousi pozemkovou vrchnost a námezdné rolníky, kteří na polích pouze pracovali, aniž jim patřila. Za své úsilí si pak mohli část úrody ponechat – a tak žili, ze dne na den, z ruky do úst. Dvacet let před přelomem století navíc do Finska dorazila tzv. průmyslová revoluce. Co to znamenalo? V důsledku nic jiného, než že s otevřením mnoha továren byla velká část těchto venkovských dělníků přeřazena do monotónních provozů pod střechu – a do měst. Jejich koncentrace a zhoršující se životní podmínky, kdy člověk byl stále zjevněji pojímán jen jako strojový článek k dosažení vyššího zisku několika bohatých průmyslníků (nebo statkářů), přinutily tuto – teď již zřetelně diferencovanou a jednolitou – třídu k formování a následnému vymáhání vlastních politických cílů. Nelze se divit, byl to zákonitý vývoj. Jenže...

Odlišně pochopitelně stav věcí nahlížela druhá strana. Proč by také ne? Proč se vzdávat zažitého luxusu a pohodlí ve prospěch „nějaké lůzy“? Kam by to se světem došlo, kdyby se spodina aktivně podílela na jeho uspořádání či se dokonce domohla volebního práva? (My už to dnes víme a většinou se nazpět díváme bez radosti a bez pýchy. Tehdy se ale moderní věk teprve rodil – v bolestech.)

A nůžky se dále rozevíraly. Chudí (později nazývaní rudí) trpěli stále více a bohatí (bílí) měli tohle slzavé údolí čím dál radši. Vzájemná nevraživost kynula, až přetekla v zášť. Zášť rostla a jednoho dne – těžko říci, který přesně to byl – přerostla v nenávist. A ke všemu jen kousek za hranicemi, v nekonečném a mocném Rusku, vyvolaly tytéž pohnutky v kombinaci s tíživými důsledky vyčerpávající a brutální Velké války (dnes nazývané první světovou) socialistickou revoluci. To se stalo v listopadu 1917.

Zde je nutno připomenout, že v té době samo Finsko formálně k ruské říši náleželo, přestože si podrželo určitou míru autonomie. Otázky sociální ovšem pramálo dbají na národní nezávislost, a tak ani po jejím vyhlášení 6. prosince se hrozba nezmenšila. Naopak. Schylovalo se k bouři a každý to cítil.

I. PŘED STŘETEM

Naše vyprávění počněme o pár měsíců dříve, v říjnu 1917 na finském venkově. Přesněji na jihu provincie Häme (švédsky zvané Tavastie). Zde, ve vsi Rantasuu, čítající několik desítek chalup, má hlavní slovo sedlák Uurto Koskinen. Zavalitý tmavovlasý bručoun s malýma očima a úsporným pohybem se do bohatství narodil. A šťastná karta mu padala i nadále. Ve třiadvaceti, po smrti otce, převzal grunt a brzy na to se oženil se vzdálenou sestřenicí, majetkově spřízněnou duší Marttou. Spolu přivedli na svět (lépe řečeno: muž objednal a žena s porodníkem přivedli) trojici dětí – dceru Kiiru a syny Juhu a Sirpu, benjamínka s otcovými rysy.

A pak je tady zmíněná druhá strana. Pachtýři, kterým se v těchto krajinách říká torppaři – podle jejich prostých dřevěných obydlí, finsky nazývaných torppy. Koskinenovi jich zaměstnávali spousty, nicméně jeden z nich měl mezi „svými“ hlavní slovo. Vůdčí ambice – řekli bychom. Antero Hunaja. Vytáhlý, vychrtlý ryšavý čtyřicátník, budující od dvanácti kariéru poskoka, šplhal po profesním žebříčku, aby se v šestnácti dobral zenitu. Ve dvaceti to pochopil, ve třiceti uznal, a pak už více prudil než zařezával. Změna v jeho ubohém životě nastala zjara roku 1915, kdy se začal angažovat politicky. Tajně cvičil střelbu, vrh nožem a čtení, a brzy znal i základní termíny nezbytné pro třídní uvědomění. Znal taťku Marxe, strejdu Engelse, a věděl o těchto Velkých Finech takřka vše, stejně jako o jejich nadčasovém raně-středověkém díle. No a tento mile houževnatý muž punktoval každou nepravost, která se na vsi od té doby udála. Naslouchal masám a ty zas naslouchaly jemu – a někde mezi tím, v šumu, se ztrácely myšlenky.

Studený podzimní vítr si nepěkně pohrával s holými březovými haluzemi, aby tu a tam podráždil i touto dobou nadmíru citlivé uši obyvatel neklidné tavastské vísky. Když přírodní symfonii obohatily kostelní zvony a soumrak zatahoval večerní oponu, vracel se Antero Hunaja z nedalekého hostince. I on si pobrukoval, svou písní ale – řekli bychom kulantně – předjímal již nastupující modernu. Snad mu v kakofonii chyběly bicí, a tak uchopil asi deseticentimetrový kámen a mrštil jím do oken svého chlebodárce – nebo, jak říkal on, vykořisťovatele. (Slovní zásobu mu rozšiřovaly třídní schůze.)

Za vysklenou okenní tabulkou vzplálo slabé světlo. „Který parchant!“ doprovodil vizuální vjem mužský výkřik.

Odpověď mu přinesly počáteční tóny současného hitu „Oj, Finsko, dítě rudé“.

Spoře oděný Koskinen neváhal a s puškou v ruce vyběhl na zápraží. „Co chceš, Indiáne? Přeskočilo ti?“ Když uviděl výtržníkův kolébavý krok, jeho hněv ještě zesílil. „Zase ze schůze?“ poznamenal jedovatě.

„Tak, tak, milej bílej! Už se ti to krátí!“

„Co jako?“

„To tvý panování.“ Opilý pachtýř mírně zavrávoral, brzy se ale znovu zmocnil rovnováhy a pokračoval ve výhrůžkách. „Budeme mít gardu, víš!“

„Hele, ty syčáku,“ opáčil hospodář, „co tě furt žere?“

To byla voda na mlýn toho vzteklouna. „Co mě žere? Tak ty to nevíš? Já ti řeknu, co mě žere. Ráno vstanu, přinesu snídani pánovi – a koho nevidím: bílej! V poledne přinesu pánovi oběd – a to bys nečekal: za stolem sedí zase bílej. A večer, než jdu spát, utahaný z celodenní dřiny a ještě k tomu po čtyřhodinové schůzi – ve dveřích stojí znovu bílej, a prej kde má večeři!“

„Chudáčku malá!“ nato rázně Koskinen. „A víš, co vidím já? Vstanu, sotva dosednu za stůl – a do světnice hrne komunista. O desáté otevřu okno, abych se nadechl čerstvého vzduchu, a z pole se na mě tlemí – komunista. U oběda – zase komunista. Večer jdu dát psovi kost, kouknu do boudy a...“

„Co kecáš? Vždyť ten tvůj čokl je bílej jako pudr!“

„Albín je to, vole! Ale zkus se mu podívat do očí. Už mu prostě nevěřím.“

Hunaja potěšeně napřímil kalný zrak do tmy směrem k psímu obydlí. Dobrman Vassi zjevně dřímal uvnitř, ale byl teď rušiteli večerního klidu jaksi sympatičtější. Pocit uspokojení na chvíli utišil rozbouřenou krev a opilec nasměroval kruhovou výseč kolísavého kurzu k domovské chalupě.

Do rána na nepříjemnou scénu oba protagonisté zapomněli. Jen rudý praporek zapíchnutý u psí boudy vedle neidentifikovatelného kusu ožrané látky a několika zasychajících kapek krve poskytoval slabou upomínku večerního dění. Symbol sociální vzpoury Koskinen ihned odstranil, ale příštího jitra tam byl znovu, a už tam zůstal. Koneckonců vlající hadr psu nevadil, dokonce jej leckdy chránil před deštěm lépe než rozklížený přístřešek, jen ve slunečnějších dnech působil dobrman podrážděněji než dosud. Většina kolemjdoucích jej teď přesto měla radši. Zvířeti bylo všelijak podstrojováno a pozdrav: „Čest, Vasile Azoriči!“ zněl před domem Koskinenových častěji než jakákoli jiná věta. Jednou navečer hospodář zaslechl i bizarní příslib: „Vydrž, bílý soudruhu, my tě zase přetřeme. A pamatuj, zůstaň věrný a najde se pro tebe i funkce – chytrý jsi na to dost!“

Tak čas obcházel bludnou pěšinou s dýkou u pasu a napětí houstlo a houstlo. Každým dnem, každou hodinou. Čekalo se jen na jedno. Příslovečnou poslední kapku. A ta přišla. Paradoxně ukápla z úst nejnevinnějších, zcela prosta jedu.

Připomeňme ve zkratce, jak se měla situace v Rantasuu dosud. Ti bohatší, zvaní bílí, ráno okolo osmé vstali, byla jim přinesena snídaně, oni ji snědli, byly jim doneseny noviny, oni je přečetli, byl jim naservírován oběd, oni jej snědli, byly jim rozehnány mraky a vyjito sluníčko, oni je pozdravili, se soumrakem jim byla podána večeře, oni ji laskavě snědli a po zbytek večera měli tzv. volný program.

A teď denní rozvrh těch chudších, říkejme jim rudí nebo zaměstnanci – nebo nejlépe rudí zaměstnanci. Ti ráno vstali, podojili dobytek, probudili dobytek, nakrmili dobytek, popřáli dobytku příjemný den, připravili pánovi a jeho rodině snídani, přinesli pánovi snídani, podali pánovi noviny, opět popřáli dobytku příjemný den, vyšlo sluníčko, dopoledne dřeli na poli, uvařili a naservírovali pánovi oběd, odpoledne strávili prací v panském lese, když přestalo lít, připravili pánovi večeři, popřáli pánovi s rodinou dobrou noc a šli chrnět, aby byli tři hodiny po půlnoci – jak se říká – dorůžova vyspinkaní a plní elánu do nového dne, plného tolika příslibů.

Asi se ptáte, nač ten souhrn? Hned pochopíte. Vraťme se k oné poslední kapce před přetečením nádoby zlosti. To bylo tak:

Při cestě do lesa, se sekerou v ruce, potkal nabručený Antero Hunaja nejmladšího Koskinenovic kloučka – šestiletého Sirpu. Tmavovlasý, do všech směrů dobře rostlý, veselý klučík v hedvábné blůzce bezelstně torppara pozdravil (to se rozumí – přátelsky).

Mnohým potem zasmrádlý, špinavý, děravým lněným hadrem opásaný, vychrtlý, hladový a nevyspalý nádeník, jehož křivý výraz dosud nevylepšil ani kýžený výtisk třídního plátku Naše revoluce, v odpověď pouze přikývl. (Ovšemže také přátelsky – měl hlad a na večeři se od kuropění těšil.)

Jenže pak se malý Koskinen pustil do hovoru.

A tady se Hunajův obličej počal křivit až nezdravě. Nakonec slušně odsekl, ať jej hoch nezdržuje, že má před sebou moře povinností.

Chlapec se nechtěl dát zahanbit – byl Koskinen, a tedy soutěživý. Odvětil, že i on toho má hodně!

Dopálený torppar se s úšklebkem zeptal, co například?

Roztomilý hošík se usmál a řekl: „No, nejdžív si budu hlát s vojáčkem, potom budu papat, pak si budu hlát s koníkem – a pak zase pilně placovat.“

A tady to bouchlo! Tady to – kurva – bouchlo!

Do oběda namašírovala desítka mužů s červenými páskami rudé gardy kolem paží do Koskinenovic domu. Nikoho se neptali, o vstup nežádali. Teď již ne. Bylo to poprvé, co se odbojníci o své vůli odvážili překročit cizí práh. Ale zdaleka ne naposled.

Smělost k aktu agrese dodávala třídní nenávist, ale také alkohol. A to vskutku není dobrá kombinace. Antero Hunaja rotě velel a choval se tak, jako by velel i okupované rodině. Rozkazoval, rekvíroval a – nasával. Rozený vůdce pro blaho dělného lidu! Vzpoury se zúčastnil i dobrman Vassi. Úplatnější než ostatní, veden vůní uzené kosti soudruha vepře, vběhl do domu svého pána, jako by zde pobýval běžně. Snad že on cítil uvolněná pouta nejhmatatelněji, jemu řetěz někdo přeťal opravdu fyzicky. Na straně vítězů dával vehementně najevo, že zabrané obydlí nehodlá bez boje opustit, ale velkodušně nabízí poraženým směnu.

Jakmile bělavý hafan dožvýkal darovanou kost, převzal velení, načež se mezi rudými vzbouřenci a bílými vykořisťovateli rozhostilo nucené příměří a všichni společně ve sklepě mlsně čekali na psovu dřímotu. Třída netřída, tady šlo o víc. O druh. A taky trochu o zdraví.

Akce si žádala reakci. Ozbrojeným bojůvkám bylo nutno ustavit protisílu. Tak vznikla bílá garda, sestávající ze statkáře Koskinena, pošťáka, lékárníka, lékaře, policisty a učitele Lukeminena, který jediný měl z povahy svého povolání zkušenosti se zbraněmi. Rudá většina ve vsi nazývala vznikající jednotku pro její vysoký stupeň organizovanosti a společenskou nebezpečnost (jíž dnešní psychologové uvykli říkat inteligence) krátce – Komandem. Trousili na její adresu sarkastické poznámky a posměšná hesla v módní, lámané ruštině. Tedy pokud nedošlo ke zranění, v takovém případě hovořili vždy finsky, bez posměšků, a „toho buržousta v bílém munduru“ oslovovali: „Pane doktore, prosím pomozte mi.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Krev sněhu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.