Přeložila Lenka Adamcová

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Gallegos, Eligio Stephen

[Into wholeness. Česky]

Do celistvosti : cesta hlubinné imaginace / Eligio Stephen Gallegos ; z anglického originálu Into Wholeness ... přeložila Lenka Adamcová. -- První vydání v českém jazyce. -- Praha : Maitrea, 2018

ISBN 978-80-7500-342-3

159.923.2 * 159.954.3 * 159.96 * 159.964.21 * 159.923.5 * 615.851 * (0.062)

– sebepoznání

– imaginace -- psychoanalytické aspekty

– archetypy -- psychoanalytické aspekty

– rozvoj osobnosti

– sebeuzdravování

– integrita (psychologie)

– populárně-naučné publikace

159.96 - Zvláštní duševní stavy a procesy. Hlubinná psychologie [17]

Eligio Stephen Gallegos, Ph.D.

Do celistvosti

Into Wholeness

Copyright © Eligio Stephen Gallegos, 2001, 2018

Translation © Lenka Adamcová, 2018

Cover: Design & preparation by Mary Diggin, Ph.D.

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2018

ISBN 978-80-7500-342-3

Pro Mary

Milí čtenáři,

snažíme se, aby naše knihy byly perfektní. Pokud i přesto objevíte v knize nějakou chybu, napište nám na nakladatelstvi@maitrea.cz a my ji rádi opravíme.

Děkujeme, Váš nakladatel.

Obsah

Obhajoba

Do celistvosti

Úvod

1. kapitola

Cesta hlubinné imaginace

2. kapitola

Mnoho životů

3. kapitola

Kořeny

4. kapitola

Rané zranění

5. kapitola

Zmatek a hledání

6. kapitola

Nalezení kořenů

7. kapitola

Otázky

8. kapitola

Objevuju cítění

9. kapitola

Různé způsoby poznávání

10. kapitola

Léčivé cesty

11. kapitola

Rys

12. kapitola

Moje umírání

13. kapitola

Jsem buben

14. kapitola

Tati, pojď domů

15. kapitola

Divoký a krotký chlapec

16. kapitola

Nová úroveň energie

17. kapitola

Popravčí

18. kapitola

Píseň bandity

19. kapitola

Mezera

20. kapitola

Kapr

21. kapitola

Zvíře sociálního zranění

22. kapitola

Žena v chodící posteli

23. kapitola

Lví rodina

24. kapitola

Léčivé místo

25. kapitola

Léčení mojí zranitelnosti

26. kapitola

Cesta do středu univerza

27. kapitola

Jenom průchody

28. kapitola

Malý černošský chlapec

29. kapitola

Setkání s Matkou

30. kapitola

Twin Towers

31. kapitola

Had

32. kapitola

Dědeček Jesus

33. kapitola

Neviditelná místnost

34. kapitola

Do světla

35. kapitola

První syn

36. kapitola

Imaginace jako cesta k celistvosti

Odkazy

Zdroje informací

Knihy od E. S. Gallegose, Ph.D.

O autorovi

Obhajoba

MŮJ PŘÍTEL MEL BUCHOLTZ ŘEKL o mojí knize Zvířata čtyř oken (Animals of the Four Windows), že z ní při prvním přečtení cítil, jako by byla zplozena pod velkým tlakem. Přesně jsem mu rozuměl. Možná ne tak, jak zamýšlel, ale svým vlastním způsobem. Protože já skutečně cítím obrovský tlak, abych předložil svoje myšlenky, a ostatní lidé tak mohli nahlédnout do území, které si nachází cestu do mého prožívání. Ten tlak je způsobovaný tím, že jsem našel oblast tak moc hodnotnou pro mě samotného, že si přeju sdílet tyto informace okamžitě s někým jiným. Jako kdybych po plahočení se pouští trvajícím většinu mého života najednou zahlédl oázu: „Hej! Tamhle je voda! Vážně! Pojďte se napít! Pojďme se napít!“

Jsem obvykle velmi bezradný, protože mě naléhavost zasahuje s obrovskou silou. Přeju si nedělat žádné prostoje, ale je potřeba naťukat slova do mého počítače, když jsem si zároveň jistý, že každou věc, kterou říkám, by bylo možné říct mnohem jasněji či důkladněji nebo by bylo možné ji lépe prozkoumat a rozvést do podrobností z akademického pohledu nebo že bych měl věnovat čas sledování závěrů, jež se vynořují s každou myšlenkou.

Ale nacházím se v časové tísni: Tyto věci potřebují do světa právě teď!

A pak je tady způsob, jak pracuje moje vlastní mysl. Protože já si v pravém slova smyslu tyto věci sám nevymýšlím, ony ke mně přicházejí spontánně a razí si cestu buď náhle, nebo pokradmu do mého vědomí, často v okamžicích, které jsou nejméně vhodné pro psaní – když se máčím v horké lázni pod noční oblohou v River Spirit, čtu něco naprosto nesouvisejícího, s někým mluvím, jedu autem po dálnici v Novém Mexiku… Myšlenky přicházejí chvatně nebo letmo nebo mlhavě a já je pak musím znovu vyvolávat, jakmile mám před sebou papír nebo počítač. A někdy se prostě vyřinou, když sedím u počítače, a zavedou mě na místa, kde jsem ještě nikdy nebyl, takže si nikdy nejsem úplně jistý, kam putuju, a přesto cítím neobyčejnou naléhavost předložit cestu, která se rozvíjí před mým vnitřním zrakem. Jsem tak trochu jako cestující v kočáře taženém koňským spřežením. Sice se domnívám, že vím, kam bychom měli jet, koně ale podle všeho znají cestu líp než já a mají v sobě tolik síly, že bych je nikam jinam nedokázal nasměrovat. Nastávají však také okamžiky, kdy sedím u počítače a oni se ani nepohnou. Nevím, jestli se je snažím vést nesprávným směrem, nebo v tu chvíli opravdu není kam jít.

Cítím, že možná objevuju to, co většina spisovatelů už určitě ví: že řemeslo není mým vlastnictvím, ale že já patřím jemu. Bez něj mohu hovořit pouze neobratně. Když si ale přeje být projeveno navenek, já se mohu s hlubokou vděčností pouze dát k dispozici.

Do celistvosti

KDYŽ JSEM PSAL ZVÍŘATA ČTYŘ OKEN (Animals of the Four Windows), dal jsem této knize původně podtitul „Integrace myšlení, smyslového vnímání, cítění a imaginace do celistvosti“, ale jak se čím dál víc přibližoval okamžik vydání této knihy, uvědomoval jsem si, že nemůžu do podtitulku uvést „do celistvosti“, protože já sám jsem dosud nebyl celistvý. A já se snažím psát v první řadě myšlenky, jež vycházejí z mojí vlastní zkušenosti, protože jsem při svém celoživotním vzdělávání poslouchal učitele, kteří druhé vyučovali různým myšlenkám, velmi málo z nich ale učilo na základě vlastních zkušeností. Od napsání Zvířat čtyř oken jsem si prošel celou řadou prožitků, z nichž každý mě učinil o něco víc celistvým, než jsem byl předtím. Teď jsem ve svém životě dospěl k bodu, kdy cítím, že můžu psát z pozice stále většího přibližování se k celistvosti, a tak je čas přidat poslední dvě slova, která byla vynechána. Proto má tato kniha název Do celistvosti.

Úvod

SPIRITUÁLNÍ CESTA BY MĚLA OD KAŽDÉHO z nás vyžadovat jedinečnou pouť do hlubin naší vlastní duše. Bohužel se stalo, že následování spirituální cesty začalo znamenat spíše poslušnost nějaké vnější organizaci a napodobování přístupu ostatních před opravdovou individuální cestou do vlastní duše. Objevení a odhalení vlastní duše je událost, k níž se současný západní svět teprve teď začíná vracet. Tato touha existuje a vždy existovala, protože návrat domů do duše je také dosažením vlastní celistvosti. A v našem moderním světě, kde nejběžnější popis toho, co to je být člověkem, nebo dokonce být živý, připomíná popis fungování nějakého mechanického přístroje, je chápání celistvosti smutně nedostačující. A ať je tato touha jakkoli silná, cesty k jejímu naplnění naneštěstí scházejí.

Silná potřeba patřit sami sobě a patřit do univerza jsou v podstatě jedním a tímtéž – puzením k celistvosti. A protože tato touha s sebou nese snahu o naplnění potřeby přináležení, je potřeba přináležet kladena na první místo a lidé se přidávají ke všem možným společnostem nebo kultům, aby tuto potřebu naplnili. Nicméně přináležení k nějaké skupině může s sebou nést pravý opak usilování o dosažení vlastní celistvosti, zejména pokud tato skupina vyžaduje poslušnost a napodobování, jako je tomu u většiny kultů a dokonce i organizovaných náboženství.

Cesta k dosažení celistvosti, která by byla specificky uzpůsobená jedinci, dlouho scházela a pouhé pomyšlení na něco takového by se mohlo dokonce zdát paradoxní. Jak by mohl někdo následovat cestu, jež je jedinečně osobní, jedinečně individuální? Odkud by přicházela zpětná vazba? Jak by člověk věděl, že se na takové cestě nachází nebo že se nachází mimo ni? Jaké by byly instrukce? Jak by se člověk na takovou cestu v první řadě dostal?

Taková cesta se překvapivě už nachází v každém z nás. Systém zpětné vazby je na svém místě. A volání na cestu často bývá velmi silné. A pozvání je současně hluboké a tajemné a existuje v samém srdci toho, kým jsme. Proč by všechno, co roste, každé zvíře, každá květina, každý strom, bylo vyzýváno ke zrání do vlastní celistvosti a bylo o něj na této cestě pečováno, a o lidské bytosti nikoli?

My všichni jsme ale bohužel byli naučeni tuto cestu ignorovat, obávat se jejího volání a zpochybňovat její zpětnou vazbu. A tento systém výcviku se nazývá vzdělávání. Vyžaduje, abychom se přizpůsobili, poslouchali, vzdali se vlastní vůle ve prospěch učitele, odešli od svého pravého volání a naučili se ignorovat přirozenost proudu vlastního vědomí. Vyžaduje, abychom se vyhýbali vlastním zájmům a usilovali o obyčejnost a stejnost - podle plánu, pochopitelně. Takže přirozený rytmus, přirozený pocit načasování, ten organický tlukot, který v sobě má každý z nás, je podřizovaný tikání hodin.

Cesta k celistvosti však tomuto tikání podřízena není. Je to cesta objevování, trvalého uzdravování se a přirozeného odhalování, vyvíjení se a rozkvětu. Zdroj této cesty leží v samotném jádru toho, kým jsme, je s námi od samého počátku a trvale nás volá a dává nám znamení po celý náš život. Požaduje od nás vztah, opravdový vztah, nikoli nepřirozenou poslušnost a konformnost, které nám byly vštípeny ve jménu výchovy dítěte. Tento opravdový vztah vyžaduje, abychom byli tím a tam, kým a kde jsme, a dávali to přímo najevo. Protože vztah je jádrem dosažení celistvosti. Nemůžeme se k ní dostat prostřednictvím vlastnění, ale pouze prostřednictvím vztahu, hlubokého vztahu s našimi vlastními individuálními prožitky.

Práce ve vrstvách hlubinné imaginace je tou nejmocnější cestou k emocionálnímu uzdravení, růstu do zralosti a dosažení rovnováhy s vlastním pravým bytím, kterou znám. Je to cesta, jež nás vede k naší vlastní celistvosti. Je to směr vedoucí k naší živosti.

PROČ HLUBINNÁ IMAGINACE?

V dnešní době je těm, kdo usilují o dosažení celistvosti, k dispozici mnoho přístupů. Jsou zde ty, jež se spoléhají na modifikování našich vzorců myšlení a nabízejí metody založené na jazyce. Některé zaměstnávají myšlení tím, že člověka vybízejí k opakování různých frází; jiné navrhují jít k polaritě negativní myšlenky a pokusit se ji eliminovat prostřednictvím vytvoření její pozitivní polarity – například „jsem smolař“ nahradit „jsem úspěšný“. Další zahrnují rozvíjení behaviorálních nebo obřadných vzorců zaměřených na tělo místo na myšlení, např. jógové pozice. Přístup hlubinné imaginace se od ostatních liší v tom, že zahrnuje rozvíjení vztahu s hlubinnými dimenzemi vědění, se spontánními projevy hlubinné imaginace. Hlubinná imaginace s sebou nese moudrost, jež je hlubší a univerzálnější než konceptuální myšlení nebo jazyk. Moudrost hlubinné imaginace vyzařuje ze života samotného.

Práce s hlubinnou imaginací znamená respektování jedinečnosti imaginace každého člověka a vývoje vztahu mezi jeho myšlením a přirozenou spontánní svobodou hlubinné imaginace. Když je hlubinné imaginaci umožněno podílet se rovnou měrou na našem poznávání společně s ostatními způsoby (myšlením, smyslovým vnímáním a cítěním), dokáže sjednotit všechny naše způsoby poznávání kolem jednotné reality zahrnující tu vnitřní. Tato cesta, kterou chápu jako cestu života samotného, nás provedla evolucí nesčetných variant životních forem až k naší současné přítomnosti na planetě v lidské podobě. Tato cesta s sebou tudíž nese poznání a moudrost každé z těchto životních forem.

Celistvost z tohoto pohledu znamená univerzální respekt vůči životu jako empirické (zkušenostní) dimenzi, jež je vždy v pohybu, neustále se proměňuje a vyvíjí. Život nemůže být statický. A přesto bývá spirituální cesta často znázorňována jako nějaká předvídatelná událost nebo mapa. Přehlížíme tak skutečnost, že tato cesta je jedinečná pro každého, kdo po ní kráčí. Jedinečnost směřování každého člověka k celistvosti bývá často obětována na oltář stejnosti, běžnosti. My ale nemůžeme dosáhnout své celistvosti napodobováním jeden druhého, ale pouze absolvováním této jedinečné cesty do samého středu své živoucí bytosti a uvědomováním si a respektováním svých rozdílů a kreativní jedinečnosti.

Při mojí vlastní práci se zvířata v hlubinné imaginaci často objevují spontánně. Hlubinná imaginace však není omezena jen na moje vlastní prožitky. Jiní lidé, s nimiž pracuju, se setkávají s náboženskými a historickými postavami, stejně jako s přírodními událostmi a objekty, geometrickými tvary nebo barvami. V hlubinné imaginaci je toto vše živé a zakořeněné v poznání a moudrosti příslušející ke konkrétní individuální cestě. Tato setkání v hlubinné imaginaci nám ukazují hloubku, krásu a inteligenci života samotného. Často následuje dosažení souladu zahrnující rozpuštění strnulosti konceptuální mapy, kterou si v sobě nosíme, a prohloubení moudrosti života samotného coby velkolepého integrátora. Reorganizace hluboko v nitru člověka v něm oživuje hlubší ocenění dokonalé jedinečnosti života na této zemi a v univerzu. Pochopení, že život ovládá tuto zemi, vede k pochopení, že život je jednou z fundamentálních charakteristik univerza. My jsme jednou jeho dimenzí, každý z nás svým jedinečným způsobem.

Vrcholku této hory tvořené moudrostí života musí každý dosáhnout individuálně. Pak dokážeme pochopit, že cesta každého jednotlivce je odlišná. Všechny stromy rostou ke slunci, každý ale svým jedinečným způsobem.

Rozvíjením otevřeného a přímého vztahu se svou hlubinnou imaginací se otevíráme této moudrosti, jíž je život obdařený. Hlubinná imaginace v sobě nese potenciál všech prožitků. Nejen prožitek tohoto krátkého života, který považujeme za svůj, ale prožitek celé té cesty, kterou život urazil od samého počátku, od prapůvodního zdroje.

Před třiceti lety jsem dostal obrovský dar, jenž odstartoval reorganizaci mého života, mojí bytosti, mojí přítomnosti ve světě, mého myšlení. Tímto darem byla práce s hlubinnou imaginací prostřednictvím mých čakrových silových zvířat. Čakrová zvířata přišla spontánně a spustila dlouhou cestu léčení, aby mě vrátila do jádra toho, kým jsem vždycky byl. Prožitek setkání s čakrovými zvířaty mě změnil a dal mému životu zcela nový směr. Inicioval návrat, opětné nastolení rovnováhy, reorganizaci toho, kým jsem. Setkávám se s těmito zvířaty pravidelně ve své hlubinné imaginaci a ona mě podporují na léčebné cestě, která byla a je nejen hluboká, ale rovněž udivující.

Od prvního vydání knihy Do celistvosti můj vnitřní život dál rostl a vyvíjel se zejména v oblasti hlavního tématu této práce – zranění a jejich léčení směrem k celistvosti. Jsem přesvědčený, že každé zranění zahrnuje oddělenost. Prototypem by mohla být zlomená kost. Když si zlomíte nějakou kost v těle, znamená to, že vznikne prasklina mezi (minimálně) dvěma částmi toho, co dřív bývalo jedinou kostí. Tyto dva kusy je potřeba držet v jejich původní pozici, dokud se mezi nimi nevytvoří nové spojení, dokud tyto dva kusy znovu nesrostou v jedinou strukturu.

Podobné spojování je nezbytné i v případě nějakého emocionálního zranění. Při emocionálním zranění je v člověku cosi odděleno a je potřeba to znovu spojit. Hledání metody opětného spojování by znamenalo převyprávět celou historii psychoterapie. Bohužel až na pár skvělých lidí byla v tomto hledání jedna dimenze téměř ignorována, a to skrytá membrána hlubinné imaginace. Právě prostřednictvím hlubinné imaginace získáváme přístup ke strukturám své vlastní bytosti a ke schopnosti podepírat tyto struktury v pozici nezbytné pro jejich opětné spojení do celistvosti.

Lidská bytost je zvíře jako každé jiné až na skutečnost, že disponuje schopností abstrahovat, objektivizovat, předvídat možnosti, převádět svět do souboru zvuků a značek, které se pak stanou náhradou za svět jako takový. Na rozdíl od ostatních zvířat jsme se do značné míry vzdálili od bezprostřednosti svého prožívání, jež je vždy styčným bodem s přítomným okamžikem. Roztáhli jsme se v čase a prostoru díky své schopnosti myslet, aniž bychom si uvědomovali, že se pokaždé musíme vrátit na místo svého ukotvení v přítomném okamžiku, k bezprostřednosti svého současného prožitku.

Proto se myšlení také stává trhlinou mezi naší bytostí a naším spojením se zbytkem existence. Není to tak, že by bylo nutné myšlení odstranit, aby bylo možné tuto trhlinu zacelit, ale myšlení se musí dobrovolně vrátit do své vyrovnané pozice v rámci celistvosti toho, kým jsme.

Změny ve druhém vydání zahrnují hlavně přidání několika kapitol na konci této knihy, jež dovršují jedno z raných témat v mém životě, moje zážitky s mým otcem a moje zmatení a nakonec vztek a zděšení týkající se způsobů, jak se mnou bylo zacházeno.

Jsem vděčný, že mě tato cesta zavedla k plnému pochopení těch sil v jeho životě, které zasahovaly do toho mého.

Děkuji Velkému Duchu univerza za cestu, která mi byla dána, za každý krok této cesty. V následujících kapitolách představuju letmý náhled na tyto prožitky převedené tak nejlépe, jak dovedu, do slov a jazyka, abych jejich prostřednictvím ukázal existenci cesty k celistvosti prostřednictvím hlubinné imaginace.

Mohl bych představit i příběhy jiných lidí, protože mnozí lidé prostřednictvím následování této cesty dozráli, ale já si nejlépe uvědomuju svou vlastní cestu a respektuju právo ostatních popsat jejich cestu, k čemuž je také vybízím.

1. kapitola

Cesta hlubinné
imaginace

BEZNADĚJ, KTEROU JSEM CÍTIL PO VĚTŠINU svého života, hrůza, naprosté neporozumění tomu, co se se mnou nebo mně děje, nesmírná osamělost a pocit, že ostatní lidé vědí, o co se jedná, zatímco já nemám ani tušení, byly jen pár skutečnostmi, jež mě přiměly k napsání této knihy. Předkládám tady sám sebe jako pokusného králíka nikoli s nějakým pocitem hrdosti, abych si vyslechl gratulace, ale v zájmu dalších lidí, kteří ve svém životě zakoušejí obdobné pocity, aby věděli, že je naděje. Dostat se sám v sobě na takové místo, do takového stavu, v němž teď žiju, kdysi bývalo nepochopitelné, nedokázal jsem si to ani představit, věřit tomu.

Protože jsem dospěl na místo v sobě, místo vztahu se všemi svými rozličnými dimenzemi a charakteristikami, na místo samoty v sobě a ocenění lidí kolem sebe, na místo důvěrného vztahu se vším existujícím a s univerzem samotným, a poprvé od okamžiku, kdy jsem se narodil, jsem doma.

Toto je cesta k celistvosti, budování vztahu se všemi našimi rozličnými dimenzemi. Je to cesta otevřená každému. Hluboko v každém člověku přebývá vědomí možnosti transformace, možnosti dosáhnout místa, kde místo aby člověk dál kráčel všedním životem, musí sestoupit hluboko dovnitř, kde se odehrává shromáždění všech jeho dimenzí, které pak splynou v jediný celek větší než součet předchozích částí. Tato možnost transformace je nám snadno dostupná prostřednictvím cesty hlubinné imaginace.

Pokud jsme ochotni přistupovat ke své imaginaci otevřeně, bez předčasných úsudků, s ochotou učit se od ní, místo abychom s ní zacházeli, jako že už víme, o čem to je, můžeme zjistit, že je to ztracený poklad, o němž jsme doufali, že by někde mohl existovat. Pokud přistupujeme k imaginaci s pocitem pokory, s otevřeností a ochotou učit se, můžeme odhalit cosi překvapivého: zjišťujeme, že se setkáváme s přesně takovým mocným učitelem, kterého jsme si vždy přáli, učitelem, jenž nás důvěrně zná, nemá však vůči nám předsudky, učitelem, který ví, že se učíme svým jedinečným způsobem, a ví, jak uspořádat situace, abychom do nich byli hluboce zapojeni, aby nás lákaly k učení se, místo abychom měli pocit, že je nám něco vnucováno, a učitelem, který má zájem nejen o naše studium, ale také o náš růst. Každý z nás si hluboko v sobě takového učitele nese.

Učitel je ale nejspíš chabý výraz pro tuto vnitřní dimenzi, protože učitelé velmi často bývají našimi nepřáteli, protivníky, malichernými tyrany, jimž zjevně neleží na srdci naše nejlepší zájmy, ale pouze jejich vlastní přežití v rámci systému soustředěného na udržování své vlastní organizace, místo aby se skutečně zaobíral studentem a jako svůj nejvyšší cíl měl jeho růst a vývoj. Možná lepším způsobem zpodobnění této hluboké dimenze by byl nějaký zralý a vědoucí přítel, ale ani tak se nám nepodaří sdělit nesmírnou živost tohoto přítele, pocit temperamentního vědomí a milý, vřelý humor, jenž z něj (nebo z ní) neustále spontánně vyvěrá. Protože toto místo/stav hlubinné imaginace nemá žádná omezení. Může použít cokoli, aby nám pomohlo v našem růstu. Není svázáno omezeními prostoru a času. Toto místo není pevně dané nějakou matematickou logikou, ale vyzařuje z hluboké organické logiky, živoucí logiky, stejné jako ta, která otevírá květ a drží vesmír pohromadě, která zahrnuje veškerý život.

Jediným požadavkem pro zapojení tohoto učitele, přítele, moudré a živoucí existence je naše ochota pravdivě komunikovat o svých prožitcích a věnovat této existenci dostatečný čas a pozornost, aby mohla odpovědět.

My všichni můžeme dobrovolně jít za svou imaginací a oslovit jí: „Ahoj. Jsi ochotná se mnou mluvit?“ Naše imaginace na sebe může vzít podobu dlouho ztraceného přítele a říct: „Celou tu dobu na tebe čekám, až se ke mně vrátíš.“ A my zjistíme, že se rozpouštíme v slzách kvůli čemusi krásnému v sobě, co bylo velmi dlouho odmítáno.

Naše nejhlubší imaginace je přirozeně živá. A proč by neměla být? Jsme živé bytosti a imaginace je hluboká a starobylá součást toho, kým jsme. Spolupracuje s námi, aby nám pomáhala uzdravit emocionální zranění, jež jsou součástí našeho života, zranění, která nás v mnoha případech odváděla od naší celistvosti, od přímého kontaktu s tím, kdo jsme na všech úrovních, zranění, jejichž součástí byla naše odevzdanost vnějšímu světu coby způsob vyhýbání se dalším zraněním v budoucnosti. Imaginace ví, jak nám pomoct uzdravit tato zranění a navrátit nás k uctívání plnosti našeho přirozeného vědomí.

Cestu, kterou jsem v sobě já nebo kdokoli jiný vykonal, není nikdy možné plně zdokumentovat. Těch pár ojedinělých vzpomínek, jež tady popisuju, nebylo mým životem, ale jen to, co se udrželo v paměti. Cesty, které zaznamenávám, nejsou prožitky jako takové, ale pouze příběhy, jež je možné sdílet psanými slovy. A přesto má látka utkaná v této knize nějaký vzor. Sama o sobě je potenciální mapou pro ostatní. A právě s tímto záměrem svůj příběh vyprávím.

Moje putování k celistvosti se odehrává následováním pozoruhodné cesty, cesty uctívání a přímé komunikace s hlubokými dimenzemi imaginace, které existují ve mně stejně jako v každém člověku. Trasa této cesty je pro každého jedinečná, protože je založená na jeho vlastním unikátním prožívání, směr je ale správný a neomylný – prostřednictvím léčení emocionálních zranění, shromažďování ztracených nebo skrytých elementů a nakonec jejich integrací do jediného celku.

Děkuji Velkému Duchu univerza za to, že mi takovou cestu poskytl.

2. kapitola

Mnoho životů

MYŠLENKA, ŽE POTŘEBUJEME SAMI SEBE, své bytí, shromáždit do jediného celku, vám možná zní podivně. Když o sobě uvažujeme jako o žijící entitě, považujeme to nejčastěji za jednolitý prožitek. Už jsme přesvědčeni, že jsme jediný celek. Abychom pochopili, jak hlubinná imaginace funguje, musíme začít tím, že si budeme uvědomovat, že se lidé skládají z mnoha živých entit, mnoha součástí. Je potřeba, abychom si byli vědomi, že myšlení coby proces má sklony ke zjednodušujícímu chápání. Život je mnohem spletitější než místo, k němuž naše myšlení plyne. Konec konců myšlení vyzařuje ze života, nikoli život z myšlení. Jestliže dovolíme svému myšlení vzít v úvahu opravdovou jedinečnost a flexibilitu našeho života, můžeme začít chápat, že slovy Walta Whitmana „obsahujeme celé davy“.

Jednou z obtíží s rozpoznáním našich četných entit je to, že obvykle poměrně snadno splývají dohromady. Myšlení má tendenci přehlížet jejich rozdílnosti a chápat je jako jednolitý celek, takže o své existenci uvažujeme jako o jednotné spíš než o složené. Zřídkakdy máme důvod zaregistrovat, že ve skutečnosti jsme mnohačetná entita. Obvykle až teprve když jsou jednotlivé naše součásti ve vzájemném konfliktu, jsme upozorněni na skutečnost, že je jich celá široká škála. Takové konflikty ukazují potřebu léčení a růstu, potřebu dát prostor vnitřnímu dialogu, potřebu, kterou je podle mých zkušeností nejsnáze možné uspokojit prostřednictvím hlubinné imaginace. Obvykle se však takové konflikty pokoušíme vyřešit za pomoci svého myšlení a snažíme se uplatňovat jednotné chápání tam, kde bychom správně měli vstoupit do subjektivní říše a s jednotlivými svými entitami se setkat přímo.

Hindové mají komplexní náhled na to, jak živá bytost funguje. Uznávají, že existuje systém entit, s nímž je možné navázat kontakt prostřednictvím různých míst v těle. Označují je jako „kola energie“ (čakry), můžeme o nich ale také uvažovat jako o živých entitách. Můj vlastní výzkum v této oblasti mě dovedl k pochopení, že tyto entity jsou snadno rozpoznatelné, jestliže k nim přistupujeme prostřednictvím vědění hlubinné imaginace, což znamená, že sféra imaginace je hlubší než fantazie nebo volné asociace. Tato sféra je svobodná a relativně nezávislá, nepodléhá naší vůlí ovládané kontrolou. Tato „hlubinná imaginace“ je vnímavá, reagující a ochotná komunikovat s naším myšlením. Je však hlubší než myšlení a funguje spíš na úrovni představ než konceptů a idejí. Když myšlení a hlubinná imaginace fungují v harmonii, nacházíme se ponořeni v mnohem hlubší, moudřejší a zralejší perspektivě.

Obtíže, které zpočátku máme s chápáním těchto odlišných vrstev, spočívají ve skutečnosti, že jsme byli důkladně vycvičeni řešit vše pomocí myšlení. Naše myšlení se stalo až příliš automatickým. V průběhu tohoto procesu si myšlení samo o sobě vybudovalo řadu ochranných a obranných taktik. Freud to nazýval „obranným mechanismem ega“. Lepší bude, když o nich budeme uvažovat jako o dětských taktikách přežití, vyvíjených pro přežití mezi dospělými, kteří člověka obklopují, ať už se jedná o rodiče, učitele, nebo diktátory s tendencí k ovládání.

Tato současná kniha Do celistvosti uvádí řadu příkladů, většinou převzatých z mých vlastních zkušeností, o léčení automatických emocionálních reakcí, vyhýbání se a nesprávných náhledů, jež jsou důsledkem výchovy v kultuře nadměrně používající trest jako prostředek ve výcviku poslušnosti. Navíc je to kultura, jež si vybudovala nadměrnou závislost na myšlení coby domněle adekvátním komunikačním rozhraní s živoucí přírodou a lidskou přirozeností.

Naše léčení, náš růst a zrání vyžadují, abychom prohlubovali své chápání toho, co znamená žít život prýštící z různých našich součástí. Tím nad námi jazyk a myšlení ztrácejí svou moc a my si budujeme jednotnější prožitek podpory a harmonie vyzařující z nitra. Pak se samotné naše bytí, naše existence vrací domů k poznání vlastní moudrosti a my chápeme, že život si plyne svým vlastním směrem. Pak pochopíme, že nemůžeme vytvořit žádné zdravé sociální spojení, dokud nevyzrajeme v bytost, jejíž vnitřní komunita vlastních součástí je zralá, vyrovnaná a celistvá. Jakmile jsme v harmonii sami v sobě, individuálně, teprve tehdy můžeme doufat v dosažení takového sociálního spojení, jež přirozeně odráží naše vnitřní bytí. Nejprve musíme být doma sami v sobě, než budeme moct být plně doma ve vztazích s ostatními bytostmi.

3. kapitola

Kořeny

KDYSI JSEM VYSLECHL PŘÍBĚH, jak Stephena Powerse požádal jeho otec, plukovník Joshua Dever Powers, aby opustil Kentucky a odjel do Nového Mexika a převzal tam vedení zlatého dolu, jehož byl Joshua Dever polovičním vlastníkem. Stephen právě dokončil univerzitu v Tennessee a nechtěl se vydávat tak daleko od svého domova v Kentucky, přání jeho otce ale bylo víc než jen žádostí. Putování do oblasti, jež byla nedávno získaná od Mexika, představovalo jízdu v koloně koňských povozů. Stephen nevěděl, co dělat, a obával se té dlouhé cesty. Na jedné procházce po opuštěných místech se potkal s rodinnou přítelkyní Neville Pendletonovou, ženou o pár let starší než on, která mu nabídla projížďku ve vozíku taženém koněm. Stephen jí vylil své srdce a doznal se, že už požádal svou přítelkyni, aby si ho vzala a cestu absolvovala s ním, byl ale odmítnut. „To není problém,“ odpověděla Neville. „Já si tě vezmu a můžeme tu cestu podniknout spolu!“ Jestli Stephen přijal její nabídku s díky a oceněním, nebo jen jako jedinou možnost, se zřejmě nikdy nedovíme. Ať už je to jakkoli, tohle byl způsob, jak se moji prarodiče z matčiny strany vydali na putování z Kentucky do oblasti, která se později stala státem Nové Mexiko. Alespoň takhle jsem to slyšel vyprávět.

Zlatý důl, jenž se nacházel v Novém Mexiku v okrese Lincoln, podle všeho nikdy neprodukoval příliš mnoho zlata, a tak se Stephen se svým titulem stavebního inženýra přesunul do Las Vegas v Novém Mexiku (nikoli do města hazardních her ve státě Nevada), kde se nakonec stal vrchním inspektorem pro vodní díla. Tam s Neville založili rodinu a vychovali svých sedm dětí, z nichž předposlední byla moje matka, narozená v roce 1906.

Las Vegas bylo poslední zastávkou na cestě do Santa Fe, kterou Stephen a Neville absolvovali na své cestě na Západ. A bylo to prosperující město, v tehdejší době větší než Albuquerque. Prosperující až do období velké krize ve třicátých letech.

Moje matka Katherine Juliet Powersová byla nadšená studentka, ráda četla a učila se a vycházela jí poezie. V malé vesnici, kde jsem vyrostl, jí vždycky říkali přezdívkou – Coy. Přišla do vesnice Los Lunas ve svých osmnácti letech, aby pomohla své starší sestře Ruth při narození Ruthina prvního dítěte. Moje teta Ruth se provdala za Josepha Tondra, náčelníka federální policie, jehož rodiče kdysi odešli z Francie, aby založili obchodní stanici v malé indiánské vesnici Isleta, zhruba sedm mil severně od místa, kde jsem se narodil. Pamatuju si tetu Ruth jako trpělivou a milou ženu a její dvě nejmladší dcery Ruthie a Katy byly mými skvělými kamarádkami, s nimiž jsem moc rád hrával různé dětské hry.

Los Lunas je jediným městem ve Spojených státech, kde se nachází jižanské sídlo postavené z vepřovic, pilíře jakbysmet. Město bylo pojmenováno nikoli po měsíci, tedy luně, ale po Solomonu Lunovi, bohatém farmáři zabývajícím se chovem ovcí. Dům jeho rodiny stál náhodou na pozemku, přes nějž si společnost Santa Fe Railways přála vést koleje pro novou dráhu do Kalifornie. Jeho manželka odmítla dovolit, aby železnice vedla jejím domem, dokud jí firma nedala nabídku, kterou nedokázala odmítnout. Nabídli jí, že si může jejich vlaky udělat okružní cestu po celých Spojených státech a na svém výletě si vybrat jakýkoli dům, který se jí líbí. Společnost jí slíbila postavit jeho repliku místo původního domu, byť na jiném místě. Právě tak získala jižanské sídlo. V něm se teď nachází restaurace.

Můj strýček Fred říkal, že když moje matka poprvé spatřila mého otce Eligia, jel otec na bílém koni a ona si pomyslela, že je to ten nejpohlednější muž, jakého kdy viděla. Z její rané poezie vyzařuje intenzita vášně, která mě překvapila, když jsem verše poprvé četl, ale v tomto raném věku jsem matku pochopitelně ještě tak dobře neznal.

Můj otec své (a mé) jméno původně vyslovoval Elijio, jako odvozeninu od Elijah, což znamená „ten, který byl vyvolený“. Byl to pohledný muž a moje sestra Rosalie po jeho pohřbu napsala, že v rakvi vypadal jako vytesaný ze starobylé slonoviny.

Eligio byl nejstarším dítětem v rodině se třinácti dětmi. Jeho otec Jesus Gallegos byl šerifem okresu Valencia, robustní muž, jenž nosil opasek s revolverem ráže 44. Jesusova rodina měla indiánský původ, ale z historických důvodů tvrdili, že přišli na počátku 19. století ze Španělska, a žili tudíž jako součást hispánské komunity[1]. Moje babička Martina Marquez Gallegosová byla dcerou amerického indiána známého pod jménem Papa Juan, který příležitostně sloužil jako průzkumník pro kolony povozů mezi Santa Fe a St. Louis. Pokaždé byl na této cestě šest měsíců. Její matku jsem znal jenom jako Mamalitu. Mamalita byla tajuplná žena, jež měla jména pro všechna svoje zvířata, dokonce i pro kuřata, a mluvívala s nimi. Říkala mi, že jí odpovídají. Jak Papa Juan, tak Mamalita byli nesmírně laskaví lidé.

Papa Juan zemřel, když mi byly tři roky. Smuteční obřad, který se odehrál v malém domku z nepálených cihel, kde Papa Juan žil, mě pronásledoval mnoho let. Největší místnost byla bez nábytku, až na židle vypůjčené od sousedů a rozestavěné kolem stěn. Lidé na nich seděli a bavili se tlumeným hlasem. Byl večer a rakev stála na dvou nízkých stoličkách přesně uprostřed místnosti. V domě nebyla zavedená elektřina a prostor byl matně osvětlený svíčkami a petrolejovou lampou. Velmi mě zajímala rakev. Věděl jsem, že Papa Juan je mrtvý, i když jsem nechápal, co to znamená, a věděl jsem také, že jeho tělo je v té rakvi. Rakev byla sice otevřená, přesto byla ale stejně vysoká jako já. Řekl jsem matce, že se chci jít podívat dovnitř, a ona mi odpověděla, abych šel. Vzdálil jsem se od místa, kde seděla, a pomalu jsem šel k rakvi. Jak jsem se přibližoval, cítil jsem, jak se ve mně probouzí strach. Když jsem k ní dorazil, najednou jsem se otočil na místě a běžel zpátky k matce. Nikdy bych se k ní znovu nepřiblížil, přestože v tu chvíli jsem byl zvědavější než kdy předtím.

Můj rodný list psaný rukou mojí matky říká, že jsem při narození dostal jméno Elijio Gallegos Jr., tedy „mladší“. V jistém okamžiku mi bylo jako druhé jméno přidáno Stephen a Jr. bylo vypuštěno. Nevím, kdy k této změně došlo, ani jestli kolem toho byly nějaké spory, protože od svých nejranějších dnů si pamatuju, že mi říkali Stephen.

Byl jsem druhé ze čtyř dětí svých rodičů. Moje nejstarší sestra Juliet Pendletonová byla o čtyři roky starší než já a zemřela na leukemii, když mi bylo čtyřiapadesát.

Rosalie Loretta, o čtyři roky mladší než já, a Neville Ruth, o čtyři roky mladší než Rosalie, dokazují, že moje matka byla zběhlá jak v plánovaném rodičovství, tak v intervalech mezi dětmi. Rosalie v současnosti žije v Tucson v Arizoně a Ruthie bohužel minulý rok (2017) zemřela. Byla první ženou, která se kdy ucházela o post starostky Los Lunas a prohrála o pouhých sto hlasů.

Dům, v němž jsem strávil většinu svého dětství, postavil můj otec na pozemku, který dostal jako svatební dar od strýčka Joa. Byl to vepřovicový dům se třemi místnostmi – ložnicí, kuchyní a obývacím pokojem – jenž se nacházel zhruba míli od městečka Los Lunas. Přesně řečeno to bylo přímo na hranici sousední farmářské vesnice Los Lentes.

V kuchyni byl zabudovaný dřez, což bylo v tehdejších domech neobvyklé, a na pultě vedle dřezu byla ruční pumpa, ta ale za celý můj život nikdy nefungovala. Neměli jsme zavedenou elektřinu, otec ale někde získal obrovský dieselový motor, který měl pohánět generátor a dodávat tak proud pro šestivoltové elektrické vedení, jež už bylo v domě zabudované. Vzpomínám si, jak otec spustil generátor při jeho první instalaci a my si vychutnávali asi týden, že máme elektrické osvětlení. Předtím a potom byly naše večery osvětlované petrolejovými lampami.

Obývací pokoj jsme měli výjimečný tím, že přední dveře byly zabudované uprostřed zaoblené dřevěné konstrukce, jež se kdysi nacházela uvnitř ropného vrtu. Juliet a já jsme spali v obývacím pokoji. Dvě další místnosti, vybudované v průběhu dlouhé řádky let, byly nakonec dokončeny a stala se z nich ložnice a nová kuchyně. Stará kuchyně pak byla přeměněna na předsíň, koupelnu a malou místnost, kterou jsem získal jako ložnici. Když jsem později odešel z domova, stala se z ní šatna.

Mými prvními povinnostmi bylo napumpovat vodu (pumpa se nacházela venku) a donést ji do domu ve džberu, naštípat dříví a plnou náruč donést ke kamnům a přinést dovnitř kbelík uhlí. Jako toaletu jsme měli venkovní latrínu, která byla modernější než většina ostatních, protože se honosila víkem na pantech, jímž bylo možné otvor přikrýt, když nebyl zrovna používaný. Vnitřní toaletu jsme zavedli u příležitosti Julietiny svatby, když jí bylo osmnáct. Nedlouho předtím jsme do domu získali přípojku elektřiny a plynu.

Vzpomínám si na jedno zářivě jasné a slunečné odpoledne ze svého dětství. Stál jsem venku u domu a poslouchal zpěv ptáka stojícího na sloupku u plotu. Jeho zpěv byl stejně zářivý jako slunce pronikající čistotou toho odpoledne a probudil ve mně ohromené vnímání velkoleposti existence. „To je úžasné,“ pomyslel jsem si, „že všechno vůbec existuje!“ Bylo mi jasné, že velmi snadno by nemuselo být vůbec nic, a tak se existence jako taková jevila jako velkolepý dar.

Když jsem byl malé dítě, měl jsem prožitky, pro něž neexistovala vůbec žádná slova. Jedním z nich bylo například náhlé ticho, které se rozhostilo pozdě odpoledne. V této denní době, kdy začíná být zřejmé, že se blíží večer, je celý svět najednou absolutně klidný. Věčnost se ukazovala mně i každému, kdo do ní byl ochotný vstoupit na tento kratičký a zároveň nekonečný okamžik. Když jsem se ohromený vrátil k mluvení a běžné aktivitě všedního světa, byl jsem zmatený z toho, že o této úchvatné události nikdo nemluví; spíš se zdálo, že je to chvíle rozpaků. Zkrátka neměla místo, kam by patřila v tomto světě, který horlivě vytváříme prostřednictvím své aktivity.

Trávil jsem také spoustu času fascinovaným pozorováním prachu vířícího v zářivých slunečních paprscích, které odpoledne svítily okny dovnitř. Prach měl svůj vlastní život a pohyboval se nekonečně prostorem. A fascinovala mě také zrcadla. Nakukoval jsem za zrcadlo užaslý skutečností, že věci, které nejsou přímo před ním, si do něj přesto našly cestu.

Když padla noc, zatahovaly se u nás na oknech jinak bez záclon závěsy, minimálně v kuchyni, kde jsme se všichni scházeli kolem petrolejky, přestože jsme byli míli vzdálení od našeho nejbližšího souseda a měli jsme psa, který by nás štěkotem upozornil na jakéhokoli příchozího. Byla to petrolejová lampa se svítícím tkaným vláknem, které rovnoměrně šířilo světlo, takže neblikotalo, a mně tato lampa vždycky připadala tajemná.

Temnota se zdála nekonečná, přerušovaná jen štěkotem psa a odpovědí jiného na míle daleko, což vytvářelo konkrétní předivo v té neviditelné prázdnotě, v níž si vzájemně dávali najevo, že dál existují a plní svoje psí povinnosti.

Jedna z mých nejranějších vzpomínek je, jak ležím ve své postýlce v místnosti vedle kuchyně, probouzím se a jediným způsobem, jaký znám, volám, aby mě někdo vzal a donesl do toho shromáždění lidí kolem rozsvícené lampy. Když nikdo nepřišel, vykřikl jsem znovu. Teď už vím, že doufali, že znovu usnu. Nakonec přišel do místnosti můj otec. Moje radostné nadšení se rychle změnilo ve zmatek, když mě zvedl z postýlky, naplácal mi na zadek a položil mě zpátky. Bylo to první z nepřerušovaného sledu nikdy nepochopených potrestání. Vím, že moje matka nikdy nepochopila, že mě neustále trestal, přestože měla k dispozici svoje freudovské teorie.

Moje matka byla laskavá a milující, zejména když byla doma sama se svými dětmi. Jednoho pozdního zasněženého odpoledne poté, co jsme se s mými sestrami vyčerpali venku házením sněhových koulí a stavěním sněhuláka, jsme přišli dovnitř, oblékli jsme si na sebe teplá pyžama a jedli jsme výborné sladké sušenky vytažené rovnou z trouby.

Večer nám matka čítávala před spaním pokaždé jednu kapitolu z knih, které milovala: Knihy džunglí, Malé ženy, Malé muže, Toma Sawyera a Huckleberryho Finna. Zahřátí a nadšení jsme usnuli.

1 V prvním vydání této knihy jsem uvedl, že Jesusova rodina přišla ze Španělska. Příběh naší rodiny tvrdil, že Loret(t)o Gallegos odtamtud přišel na počátku 19. století. Od té doby díky analýze DNA a hlubšímu průzkumu v místním kostele a údajích o sčítání lidu víme, že to nebyla pravda. Otcovská linie mojí rodiny má indiánský původ, byť zbavený kmenových charakteristik. Vzhledem k tomu, že jsem vyrůstal v oblasti Los Lunas/Los Lentes v Novém Mexiku, jsou členové mojí rodiny nejpravděpodobněji potomky tzv. Genízaro, jak se takovým národům říkalo za španělské nadvlády. Podobně bylo Genízaro vesnicí i Tomé, odkud pocházela moje babička Martina. V mnoha ohledech byla tato informace současně hluboce překvapivá a zároveň mi naprosto dávala smysl. Možná o tom někdy napíšu víc. Děkuji své neteři Kathy D´Assisové za její svědomité prohledávání místních kronik a dalších záznamů při stopování mojí rodové linie a své manželce Mary Digginové, Ph.D., za její výzkum historie Nového Mexika a zejména Genízarů, což bylo částečně inspirací pro její doktorskou dizertační práci a také pro její chystanou knihu.

4. kapitola

Rané zranění

MNĚ BYLY ČTYŘI a mojí sestře Juliet osm let. Bylo pozdní léto. Šli jsme s otcem na naše pole, akr úrodné půdy pár set metrů od našeho domu, abychom ho zalili. Na polovině políčka byla zasetá vojtěška a na druhé polovině rostly melouny, tykve, dýně, papriky a rajčata, tedy plodiny, které nás živily během letních měsíců. Byl pěkný večer, svěží a jasný, s čistotou a hloubkou, jakou mohou mít jen večery v Novém Mexiku.

Já i Julilet jsme byli bezprostřední a hraví, a když o tom teď přemýšlím, šli jsme s otcem pravděpodobně na návrh matky, aby mohla mít chvilku pro sebe. Byla v té době těhotná. Můj otec Eligio byl muž, jenž vždy sázel a pěstoval potraviny.

Slunce právě pomaloučku zapadlo a jak se začala blížit noc, řekl otec mně a Juliet, abychom šli domů, protože se stmívá. Vydali jsme se na cestu po hlavní silnici číslo 85 směrem k našemu domu. Vůbec si tu cestu nepamatuju, ale určitě jsme byli kurážní a rozdovádění. Když jsme se blížili k domu, přijíždělo k nám zezadu z velké dálky auto s rozsvícenými světly. Když přijelo blíž, odpojil jsem se najednou od Juliet, vyřítil jsem se doprostřed vozovky a postavil se tam s rozpřaženýma rukama, jako bych chtěl auto zastavit.

Řidič v autě, aby se vyhnul střetu se mnou, okamžitě šlápl na brzdu a já běžel zpátky k Juliet, spokojený a sebevědomý. Ale ne nadlouho. Křik a rychlost kroků otce, když se k nám blížil, mi dávaly najevo, že jsem udělal něco špatného, a s Juliet jsme se co nejrychleji rozběhli k domu. V běhu jsem zaslechl, jak si řidič s otcem spěšně vyměnili pár slov. Běžel jsem tak rychle, že jsem ztratil mokasíny, které jsem měl na nohou.

Ve chvíli, kdy jsme dorazili k zadním dveřím našeho vepřovicového domku (přední dveře jsme málokdy používali), objevila se naše matka zakulacená svým těhotenstvím. Otec dorazil rozzuřený a vyděšený a dožadoval se vysvětlení, proč jsem před to auto vběhl. Já sám jsem to samozřejmě nevěděl, protože to byl impulzivní čin. Když o tom tak uvažuju, vzpomínám si na své dřívější překvapení, když jsem poprvé viděl dopravního policistu uprostřed Central Avenue v Albuquerque. Auta ho neporazila, ale naopak se řídila jeho příkazy. Když rozpřáhl paže do stran, auta zastavila. A vzpomínám si, že se mě moji strýčkové ptali, jestli až vyrostu, budu šerif jako můj dědeček Jesus. Takže můj počin mohl být projevem mojí nevědomé zvědavosti, jestli je taková budoucnost uskutečnitelná, nebo jsem to možná udělal proto, abych zapůsobil na sestru svou odvahou a suverénností.

Otec ve skutečnosti nestál o žádné odpovědi, přestože mě i Juliet důkladně, byť ve spěchu, vyslýchal spoustou otázek s mnoha proč. „Proč jsi to udělal??? Proč jsi ho nedržela vedle sebe? Proč jsi ho nevedla za ruku? To jsi nevěděl, že bys mohl umřít?“ A matka se ve všem tom zmatku snažila zjistit, co se vůbec stalo.

Otec si uřízl prut, přehnul si mě přes koleno a začal mě bít. Byl jsem šokovaný intenzitou bolesti a skutečně jsem si myslel, že mě chce ubít k smrti. Nevím, jak dlouho mě bil, ale byl jsem z toho šílený. Takovou bolest jsem nikdy nezažil. Když konečně přestal mlátit mě, přehnul si přes koleno Juliet a nasekal jí.

Nakonec otec s matkou odešli do domu. Juliet ležela na venku na dřevěné lavici pod jabloní a vzlykala. Ležela na břiše, protože zadek jí nesnesitelně bolel. Šel jsem k ní, abych ji utišil a získal nějaké utišení pro sebe; dvě děti tvrdě potrestané, hledající útěchu. Ona se na mě ale osopila. „Kdybys nevběhl pod to auto, tak bych nedostala výprask!“

Byl jsem osamělý. Bez jediné spřízněné duše. Trpěl jsem víc než kdy předtím. Matka nás uložila do postele. Vzpomínám si, jak za mnou později přišla, aby se mě zeptala, kde přesně jsem ztratil svoje mokasíny. Hledala je s baterkou, nikdy se ale nenašly. Ležel jsem tam v posteli, zraněný a naštvaný, a ve své zlosti jsem si přísahal, že svého otce zabiju. Přísahal jsem Bohu, že zabiju svého otce, i kdyby to měla být ta poslední věc, kterou v životě udělám. Byl jsem rozzuřený, plný touhy po pomstě. Vezmu nůž a budu do něj bodat, dokud nebude mrtvý. Já to udělám! Jak jsem tam ležel a představoval si svou pomstu, moje bolest postupně polevovala, pak jsem si ale najednou uvědomil, co jsem to přísahal. Já přísahal Bohu, že zabiju svého otce! To byl smrtelný hřích! To byl hřích, pro nějž nebylo žádného odpuštění! I kdybych to nikdy nespáchal, už jen samotný záměr byl hříchem! Byl jsem odsouzený smažit se na věčnost v pekle! Hrůza v mých myšlenkách byla obrovská, nekonečná. Dostal jsem se na místo v sobě, z něhož nebylo úniku. Zbytek noci jsem strávil v obavách a úzkostech.

Do rána se moje rozrušení zmírnilo, a když jsem vstával, byl jsem poměrně klidný. Ale jakmile mě spatřil otec, řekl mi s děsivou rozhodností, že od té chvíle kdykoli mi někdo řekne, abych něco udělal, musím to udělat bez nejmenšího odmlouvání, bez jakéhokoli zpochybňování. Nesměl jsem diskutovat, musel jsem jen poslechnout. Nedokázal jsem pochopit, proč je tak rozčílený kvůli něčemu, co už je pryč, ale pravidla, která nastolil, měla existovat na věčnost. Cítil jsem se jimi svazovaný jako žalářními zdmi.

5. kapitola

Zmatek a hledání

MOJE DĚTSTVÍ BYLO VYPLŇOVANÉ skrytou zlostí, zřídkavou nebo žádnou komunikací, bolestivou osamělostí, pocity zmaru a zbytečnosti, střídavými pocity umrtvení a obrovské kreativity a silným pocitem potřeby a potřebnosti. A nejblíž povrchu ve mně přežívaly hluboké pocity hrůzy a studu. Toužil jsem po blízkých vztazích, žádný jsem ale neměl. Byl jsem nadšený z pomyšlení, že by se o mě někdo staral, že by si někdo dal tu práci mě poznat, mohl mě provádět při mém růstu a zrání, ale zároveň mě ta myšlenka děsila. Vždycky jsem míval minimálně jednoho dobrého kamaráda, který obvykle býval odvážný a laskavý. A já se vždycky cítil současně chytrý a natvrdlý. Sociálně jsem byl totálně neobratný.

Škola byla místem, jehož jsem se děsil a kde jsem se cítil v neustálém ohrožení. A doma, zejména v blízkosti mého otce, se to o moc nelišilo. Byl jsem tichý a nikdy jsem nevěděl, co při komunikaci s lidmi říkat. Mojí největší potěchou bylo být sám venku pod mohutnými topoly, které lemovaly břehy zavlažovací strouhy kousek za naším domem.

Přesto jsem si moc rád hrál: na četníky a zloděje, na schovávanou a další dětské hry, obvykle s mými sestrami Rosalií a Julietou a někdy s našimi sestřenicemi Ruthií a Katy Tondrovými. Když mi bylo deset let, stali jsme se celoživotními přáteli s Orlandem Valenzuelou. Jezdívali jsme spolu v neděli na koních do kopců, bez sedel, on na svém koni Princovi a já na mém koni jménem Flicka. Nesměle jsme hledali dobrodružství spojovaná s rytířstvím, o němž jsme tehdy měli jen matné povědomí.

Orlando nebo také Lando, jak jsem mu říkal, bydlel přes míli daleko od nás. Někdy chodil on k nám domů a jindy zase já k nim. Jeho rodina žila přímo u zavlažovací stoky, kde byla krásná tůně vhodná na plavání a občas jsme se večer chodívali koupat spolu s jeho bratry a sestrami a případnými dalšími kamarády, kteří přišli na návštěvu. Já jsem se sám naučil plavat v té samé zavlažovací stoce, v místě, kde procházela za naším domem. Tato přátelství a hry vnášely špetku rozumnosti a normálnosti do mého života.

Když mi bylo sedm let, šíleně jsem se zamiloval do Nathalie, která měla krásné velké hnědé oči. Toužil jsem ji požádat, aby se mnou chodila, byl jsem ale příšerně stydlivý. Kdybych býval dokázal najít čas a prostor, kde bychom spolu byli sami, zeptal bych se jí, ale když byla ve společnosti ostatních, byl jsem stěží schopný promluvit. Nakonec jsme jednoho zimního dne šli několik bloků spolu ze školy k jejímu domu, konečně sami. Jenže jediná věc, na kterou jsem dokázal sebrat odvahu, bylo hodit po ní sněhovou kouli.

Když jsem byl teenager, objevil jsem práci s kůží a hned jsem se do ní pustil. Moc rád jsem vyráběl různé drobnosti – opasky, peněženky, pouzdra na hřebeny. A byl jsem šikovný. Obvykle jsem vyráběl různé věci a dával je lidem jako dárky, občas jsem ale něco udělal na objednávku. Jednoho dne přijely jakési dvě dámy, jež se doslechly o mojí zručnosti, a objednaly si u mě kožený pásek pro někoho jménem John, protože mě nechali jeho jméno vyrýt na jeden z mých pásků. Dosáhl jsem mimořádné zručnosti ve zdobení okrajů svých kožených výrobků různými druhy lemování.

Později jsem objevil práci se dřevem a řezbářství a vyrobil jsem celou řadu kusů nábytku. A jako čerstvý čtyřicátník jsem se začal věnovat práci se stříbrem. Vždycky jsem miloval řemesla a práci řemeslníka. Docela dobře jsem také maloval a byl jsem dobrý kreslíř. Občas jsem ve škole kreslil vtipy a prodával je spolužákům. Cítil jsem se provinile, když jsem měl přijímat peníze za práci, kterou jsem miloval. Můj otec se díval na komiksy a kreslené vtipy jako na něco pošetilého. Vzpomínám si, jak jsem v noci ležel v posteli, zíral na štukovanou cihlovou zeď vedle své postele a v hrubém povrchu omítky viděl celou řadu obličejů. Moje matka také občas říkala, že umělci si nevydělávají moc peněz.

Škola pro mě byla mučením. Nebyl tam prostor pro dělání toho, co jsem miloval a v čem jsem byl dobrý. A i když jsem se učil dobře, to, co jsem se dozvěděl, nemělo vůbec nic společného s tím, co se odehrávalo v mém životě. Učil jsem se nazpaměť jednotlivá fakta, jež spolu navzájem nijak nesouvisela, neexistovalo žádné vlákno, které by to všechno spojovalo dohromady, a byla to čirá otročina. A někteří učitelé předávali jako poučení vlastní nevědomost. Učitelé se mnou prožívali těžké chvíle. Jednou jsem skončil na hanbě, na chodbě jsem stál čelem ke zdi. Jindy mě postavil učitel před třídu a zesměšňoval mě, což jsem překvapivě dobře znal od svého otce, který mě nezřídka donutil stát před ním, zatímco mě huboval, vykládal mi, jak se stydí, že má zrovna mě za syna, jak neschopný jsem a podobně. Nesměl jsem reagovat, odpovídat ani protestovat. Musel jsem v tichosti stát, uvnitř mě to ale vřelo mohutnou zlostí. Jednou mi nařezal a pak okamžitě řekl: „A teď pojď sem a řekni mi, že mě máš rád.“ Sice jsem to udělal, cítil jsem ale, jak se ve mně něco kroutí.

Školu jsem přežil tak, že jsem se propadl do otupělosti, začal jsem poslouchat, vzdal jsem se jakéhokoli vlastního směřování, takže když jsem končil střední školu, neměl jsem ani potuchy, jaké jsou moje zájmy ani čím se budu živit. Odešel jsem na vysokou školu, která pro mě byla stejně jednotvárná a nudná jako škola střední. Pil jsem a flámoval, propadl jsem v několika kurzech, nasadil masku suveréna a po třech semestrech jsem školy nechal. Orlando mi sehnal práci dělníka na stavbě, kde sám pracoval. Neměl jsem ani tušení, že dělnická práce je tak dlouhá a tak obtížná! Po několika měsících té vyčerpávající dřiny jsme se s Orlandem dali k letectvu, poslali nás ale každého na jiné místo.

Vstup do Air Force pro mě byla milosrdná záchrana. Odvedlo mě to pryč z mého prostředí, poskytlo mi to dobré kamarády a přeneslo do Evropy, kde jsem objevil vřelost a hloubku starobylých kultur, krásu hudby a velkolepost muzeí. Začal jsem také číst. Během střední školy jsem přečetl jenom dvě knihy – The Bobbsey Twins in Vermont, tu mi věnovala teta Rose, a Tři mušketýry, kterou mě donutil přečíst jeden z mála mých dobrých učitelů pan Farley tak, že z toho pro mě udělal osobní výzvu. Ale v Air Force při pobytu v Evropě jsem chodil do knihovny a tituly jsem si vybíral podle pocitu, knihy, o nichž jsem vůbec nic nevěděl, a začal jsem číst. Tímto způsobem jsem se dostal k Freudovi (jemuž jsem zpočátku říkal Frood) a Dostojevskému, Will Durantovi, Voltairovi, historii a filozofii. Většinu své četby jsem si vybral skutečně podle pocitu z dané knihy. Netušil jsem, do čeho se to pouštím, ale bylo to emocionálně uspokojující. Něco jsem hledal. Ani jsem nevěděl, co to je, ale měl jsem zvláštní pocit, když jsem byl na správné stopě, a pak jsem od toho konkrétního autora přečetl, co nejvíc jsem mohl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Do celistvosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.