Spriaznené duše

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

John Marrs

Spriaznené duše – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Copyright © John Marrs 2016

Translation © Patrik Roľko, 2018

Cover design © Matěj Pospíšil

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2018

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-0647-6

ISBN e-knihy 978-80-566-0723-7 (1. zverejnenie, 2018)

Milovať niekoho úplne stačí. Viac nepotrebujete. V temných zákutiach života už žiadnu ďalšiu perlu nenájdete.

Victor Hugo, Bedári

1. kapitola

Mandy

Mandy sa zadívala na fotografiu na monitore počítača a zadržala dych.

Bol na nej muž s obnaženou hruďou a nakrátko ostrihanými svetlohnedými vlasmi. Stál na pláži, nohy rozkročené, hornú polovicu neoprénového obleku zrolovanú až k pásu. Mal priezračné modré oči a jeho široký úsmev odhaľoval dva rady dokonale bielych zubov. Mandy takmer cítila na jazyku slanú vodu, ktorá mu stekala z hrude na surf pohodený pri nohách.

„Ach, božemôj,“ šepla s dlhým povzdychom. Až teraz si uvedomila, že načisto zabudla dýchať. Cítila mravčenie v prstoch a do líc sa jej nahrnula horúčava. Ako bude jej telo na tohto muža reagovať, až sa s ním stretne osobne, keď sa takto správa už pri pohľade na jeho fotografiu?

Káva v polystyrénovom poháriku jej medzitým vychladla, napriek tomu ju dopila. Skopírovala fotku na obrazovke a uložila ju do novovytvorenej zložky na ploche s názvom RICHARD TAYLOR. Rozhliadla sa nenápadne po kancelárii, aby zistila, či niekto nesleduje, čo vo svojej kóji práve robí, ale nikto si ju nevšímal.

Mandy zbehla kurzorom nižšie a prezrela si aj ostatné fotografie v jeho facebookovom albume s označením Okolo sveta. Všimla si, že je veľmi scestovaný a že navštívil mnohé miesta, ktoré ona videla akurát tak len v televízii alebo v nejakom filme. Veľa snímok bolo nafotených v baroch, na horských túrach a v chrámoch. Často pózoval pri rôznych pamiatkach a užíval si zlatisté pláže a rozbúrené vlny. A len zriedkakedy bol pri tom sám. Mandy sa páčilo, že pôsobí ako spoločenský typ.

Zo zvedavosti nahliadla trochu hlbšie do jeho minulosti. Do čias, keď si založil profil na sociálnej sieti, to bol ešte na strednej, a prezrela si aj tie tri roky, čo študoval na univerzite. Páčil sa jej dokonca aj ako neohrabaný tínedžer.

Zhruba po hodine a pol sa Mandy prestala prehrabovať v bohatej minulosti neznámeho krásavca na Facebooku a pozrela sa ešte na jeho účet na Twitteri, aby zistila, čo je preňho dôležité natoľko, že sa o svoje názory potrebuje podeliť s celým svetom. Ale jediné, k čomu sa vyjadroval, boli vzostupy a pády Arsenalu v Premier League. Miestami jeho komentáre prerušovali videá zvierat, ktoré komicky padali alebo narážali do všelijakých objektov.

Zdalo sa, že ich záujmy azda už ani nemôžu byť odlišnejšie. Mandy sa v duchu sama seba pýtala, prečo ich agentúra dala vôbec dokopy a čo by práve oni dvaja mohli mať spoločné. Potom si však pripomenula, že už sa viac nemusí zapodievať nijakými pochybnými webovými zoznamkami a mobilnými aplikáciami – program Vyvolení podľa DNA fungoval na základoch biológie, chémie a vedy. Ani jednej z týchto oblastí nijako zvlášť nerozumela, ale nadovšetko im verila. Rovnako ako milióny ďalších ľudí z celého sveta.

Mandy sa presunula k Richardovmu profilu na LinkedIn, ktorý jej prezradil, že od promócie na Worcesterskej univerzite pred dvoma rokmi pracoval ako osobný tréner v meste vzdialenom asi šesťdesiat kilometrov od jej bydliska. Nečudo, že má takú pevnú a vypracovanú postavu, napadlo jej a predstavila si, aké to asi bude s ním navrchu.

Ona sama nevkročila do posilňovne od svojej prvej a jedinej návštevy, ku ktorej došlo asi pred rokom. Vtedy ju sestry presvedčili, aby už konečne prestala fňukať nad nepodareným manželstvom a dala sa čo najrýchlejšie dokopy. Zavliekli ju do neďalekého hotela s relaxačnou wellness zónou, kam potom chodila na masáže, kozmetiku, depiláciu, lávové kamene, solárium, až kým sa jej aj tie posledné myšlienky na bývalého manžela nevyparili z hlavy, nevymasírovali zo svalov a neodparili z kože. Nasledovala permanentka do fitka a sľub, že bude poctivo dodržiavať tréningový plán, ktorý pre ňu zostavili. Zaplatila si ročné členstvo, ale dodnes sa nedokopala k tomu, aby sa pravidelné cvičenie stalo jej rutinou.

Začala si predstavovať, ako by asi vyzerali deti, ktoré by splodila s Richardom. Mali by modré oči po otcovi alebo hnedé po mame? Mali by tmavé vlasy a olivovú pleť po nej alebo plavé vlasy a svetlú pokožku po ňom? Pristihla sa, že sa usmieva.

„Kto je to?“

„Kristepane!“ zhíkla Mandy a vyľakane sa strhla. „Ty si ma ale vydesila! Takmer ma z teba vystrelo!“

„Tak nezízaj v práci na porno.“ Olivia sa uškrnula a ponúkla jej gumové medvedíky, Mandy odmietavo zavrtela hlavou.

„Nebolo to žiadne porno, len jeden dobrý kamarát.“

„No iste, si myslíš, že ti to zožeriem. Dávaj si ale bacha na Charlieho, už sa na teba pýtal ohľadom nejakých výkazov.“

Mandy prevrátila oči a potom pozrela na časomieru v pravom dolnom rohu monitora. Bolo jej jasné, že ak sa okamžite nepustí do práce, bude si ju musieť vziať domov. Klikla na malé červené iksko v rohu a v duchu vynadala svojmu hotmailovému účtu za to, že považoval potvrdzujúci e-mail od agentúry Vyvolení podľa DNA za nevyžiadanú poštu. Trčal v koši medzi reklamnými správami celých šesť týždňov, kým ho dnes popoludní neobjavila úplnou náhodou.

„Mandy Taylorová, manželka Richarda Taylora, teší ma,“ zašepkala. Všimla si, že podvedome sa pohráva s neviditeľnou snubnou obrúčkou na ľavom prstenníku.

2. kapitola

Christopher

Christopher sa hniezdil v kresle, až kým si nenašiel pohodlnú polohu.

Položil si ruky v deväťdesiatstupňovom uhle na opierky a zhlboka sa nadýchol, aby naplno nasal vôňu pravej kože. Na kvalite rozhodne nešetrila, pomyslel si, o čom ho presviedčala nielen vôňa, ale aj dokonale hladko opracovaný povrch. Také kreslo ste nekúpili v obyčajnom obchode s nábytkom.

Zatiaľ čo ona bola vedľa v kuchyni, Christopher sa porozhliadol po jej byte. Bývala na prízemí bezchybne zrenovovanej viktoriánskej budovy, ktorá kedysi zjavne slúžila ako ženský kláštor, súdiac podľa motívu na vitráži nad hlavným vchodom. Obdivoval jej vycibrený vkus, s akým rozmiestnila ozdobnú keramiku v nikách okolo komínovej príložky nad otvoreným kozubom. Zato jej knižnica bola hotová katastrofa. Nad brožovanými vydaniami románov Jamesa Pattersona, Jackie Collinsovej a J. K. Rowlingovej iba štítivo ohŕňal nos.

V miestnosti stál aj robustný konferenčný stolík, priamo v jeho strede ležala semišová podložka a na nej dva diaľkové ovládače. Okolo nej boli dokonale presne rozmiestnené štyri farebne zosúladené obrúsky. Jej zmysel pre symetriu ho upokojoval.

Christopher si prešiel jazykom po zuboch a špičkou narazil na drobný kúsok pistácie, ktorý sa mu zasekol medzi rezák a očný zub. Keď sa mu ho nepodarilo odstrániť jazykom, použil necht, ale ani tak ho nedostal von. V duchu si poznamenal, aby sa pred odchodom ešte zastavil v jej kúpeľni, či tam nenájde dentálnu niť. Len máločo ho dokázalo iritovať tak ako zvyšok nejakého jedla zaklinený medzi zubami. Raz sa dokonca zdvihol uprostred schôdzky od stola a odišiel, pretože žena naproti nemu mala na zuboch prilepený kúsok kapustového listu.

Vibrovanie vo vrecku na nohaviciach mu pošteklilo slabiny; rozhodne to nebol nepríjemný pocit. Christopher si potrpel na to, aby mal vo chvíľach, keď sa to hodilo, vyzváňanie na mobile vypnuté. Nenávidel ľudí, ktorí k tomu nepristupovali rovnako a otravovali ho v najnevhodnejších okamihoch. Ale dnes urobil výnimku.

Vytiahol telefón z vrecka a prečítal si správu na displeji. Bol to e-mail od agentúry Vyvolení podľa DNA. Spomenul si, že im už pred niekoľkými mesiacmi poslal vzorku slín, ale zatiaľ ho nekontaktovali. Až teraz. Pýtali sa ho, či chce uhradiť jednorazový poplatok, za ktorý obratom dostane ďalšie podrobnosti o svojom dokonalom náprotivku. Chcem? spýtal sa v duchu sám seba. Vážne to chcem? Odložil telefón a chvíľu premýšľal o tom, ako asi ten jeho dokonalý náprotivok vyzerá. Potom si však uvedomil, aké nevhodné je myslieť na druhú ženu, keď je ešte stále v spoločnosti tej prvej.

Vstal z kresla a vrátil sa do kuchyne. Našiel ju presne tam, kde ju pred niekoľkými minútami zanechal. Ležala chrbtom na studenej bridlicovej podlahe, okolo hrdla mala stále stiahnutý drôt. Už nekrvácala. Niekoľko posledných kvapiek krvi jej vsakovalo do goliera blúzky.

Z vrecka na bunde vytiahol digitálny kompakt značky Polaroid a nafotil dva identické zábery jej tváre, potom trpezlivo počkal, kým sa vyvolajú a vylezú z prístroja. Obidve fotografie vložil do obálky formátu A5 so spevnenou zadnou stenou, a tú si schoval do bundy.

Potom si pozbieral svoje náradie, strčil ho do ruksaka a odišiel. Vyčkal, kým sa nevytratí z temnej záhrady, až potom si stiahol z topánok igelitové návleky a z tváre kuklu.

3. kapitola

Jade

Keď sa Jade na displeji mobilu rozsvietila správa od Kevina, usmiala sa.

„Pekný večer, kráska, ako sa máš?“ stálo v nej. Páčilo sa jej, že Kevin vždy začínal ich konverzáciu rovnakou frázou.

„Dobre, ďakujem,“ odpovedala a pridala žltého smajlíka. „Hoci som už dosť uťahaná.“

„Prepáč, že som sa ti neozval skôr. Mal som rušný deň. Nehneváš sa na mňa, že nie?“

„No, trochu aj hej, ale poznáš ma, vieš, aká viem byť zavše nevrlá a ufrflaná. Čo si dnes robil?“

Na displeji jej naskočila fotka drevenej stodoly a traktora v žiari jasného slnečného svetla. V stodole za kovovými ohradami sa črtali kravy, na vemenách mali prisaté dojačky.

„Opravoval som strechu na kravíne. Niežeby sme čakali dažde, ale je lepšie urobiť to teraz ako neskôr. A čo ty?“

„Ležím v pyžame v posteli a prezerám si najdivnejšie hotely na webovej stránke Lonely Planet, o ktorých si mi hovoril.“ Jade položila notebook na zem a pozrela na nástenku, kde mala pripnuté obrázky miest, kam by sa rada pozrela.

„Sú úžasné, však? Jedného dňa sa spolu určite vydáme na cestu po svete a navštívime ich.“

„Pri pohľade na ne ľutujem, že som si po vysokej nedopriala rok voľna a necestovala so spolubývajúcimi.“

„A prečo si to neurobila?“

„To je hlúpa otázka – tam, odkiaľ pochádzam, peniaze nerastú na stromoch.“ Kiežby rástli, pomyslela si. Rodičia nikdy nemali veľa peňazí, takže si školu musela platiť sama. Vzala si obrovskú študentskú pôžičku, ktorú musela splácať, zatiaľ čo všetky jej spolubývajúce sa vydali za svojím snom a cestovali po Amerike. Ich sústavne aktualizované statusy na Facebooku ju príšerne vytáčali, ťažko znášala, ako sa všetci úžasne zabávajú a užívajú si život bez nej.

„Zlato, veľmi nerád to končím takto rýchlo, ale otec chce, aby som mu pomohol nakŕmiť statok. Napíšeš mi neskôr?“

„To nemyslíš vážne,“ odpísala mu naštvane Jade. Celý večer čaká na to, aby si spolu trochu poesemeskovali, a on to stopne už po pár minútach?

„Ľúbim ťa, XXX,“ odpísal Kevin.

„No jasné, ako inak,“ odpovedala mu a odložila mobil. O chvíľu sa za ním znovu natiahla a vyťukala ešte jednu správu. „Aj ja ťa ľúbim, XXX.“

Jade vyliezla spod teplej periny a položila telefón na nabíjaciu podložku, ktorá ležala na nočnom stolíku. Zadívala sa do veľkého zrkadla – v jeho ráme boli pozastrkované fotky kamarátok, ktoré sa práve teraz túlali kdesi po svete – a sľúbila si, že si dopraje viac spánku a bude piť viac vody, aby sa tie tmavé kruhy pod jej modrými očami stratili. V duchu si pripomenula, že cez víkend si musí niečo spraviť s tými svojimi neposlušnými ryšavými kučerami a naniesť na telo tónovací sprej. Vždy sa cítila oveľa lepšie, keď jej bledá pleť mala aspoň trocha tmavšiu farbu.

Vkĺzla späť pod perinu a premýšľala, aký by bol teraz jej život, keby sa bola vtedy pridala ku kamarátkam a strávila s nimi rok na cestách. Možno by jej to dodalo odvahu ignorovať tlak zo strany rodičov, ktorí trvali na tom, aby sa po troch rokoch v Loughboroughu vrátila domov do Sunderlandu. Bola prvá z celej rodiny, čo sa dostala na univerzitu, nedokázali preto pochopiť, prečo jej na dvere už hneď po promócii nebúchali celé zástupy zamestnávateľov a nepredháňali sa v tom, ktorý z nich jej dá tú najlepšiu pracovnú ponuku. A pretože sa nesplatené záväzky na kreditných kartách a úveroch už začínali hromadiť, zostávali jej iba dve možnosti. Buď vyhlási ako dvadsaťjedenročná osobný bankrot, alebo sa nasťahuje späť k rodičom do toho ich malého radového domu, z ktorého sa celý čas snažila uniknúť.

Nenávidela tú naštvanú frustrovanú osobu, ktorá sa z nej stala, ale nevedela, ako to zmeniť. Hnevala sa na rodičov, že ju prinútili vrátiť sa, a postupom času sa im čoraz väčšmi odcudzovala. V čase, keď si konečne mohla dovoliť prenajať vlastný byt, už spolu sotva prehovorili.

Dávala im za vinu aj to, že si nemohla vybudovať úspešnú kariéru ani v cestovnom ruchu a namiesto nejakej lepšej pozície trčala celé dni za recepčným pultom v hoteli na predmestí. Pôvodne tam mala pracovať iba dočasne, kým sa neobjaví niečo lepšie, ale po nejakom čase sa s touto rutinou zmierila. Mala už po krk toho, ako ju všetci navôkol štvú, túžila sa vrátiť k životu, ktorý si kedysi pre seba vysnívala.

Jediným svetlým bodom každého dňa na tejto zdĺhavej útrpnej ceste bola konverzácia s mužom, s ktorým ho dala dokopy agentúra Vyvolení podľa DNA. Volal sa Kevin.

Pri pohľade na najnovšiu Kevinovu fotografiu, ktorá stála zarámovaná na polici v knižnici, sa smutne usmiala. Vlasy a obočie mal biele takmer ako sneh, na tvári úsmev od ucha k uchu, opálené telo štíhle, ale svalnaté. Nedokázala by si takého chlapa vymyslieť, ani keby sa veľmi snažila.

Za tých sedem mesiacov, čo boli spolu v kontakte, jej poslal iba zopár svojich fotografií, ale od okamihu, keď sa po prvý raz rozprávali po telefóne, a ona zažila to magické chvenie, o ktorom dovtedy iba čítala v časopisoch, si bola absolútne istá, že na celej zemeguli neexistuje nik iný, kto by sa k nej hodil viac než Kevin.

Osud vie byť ale riadna sviňa, keď moju spriaznenú dušu umiestnil až na druhý koniec sveta, do Austrálie, usúdila. Ale možno sa s ním jedného dňa predsa len stretne. Keď si to bude môcť dovoliť.

4. kapitola

Nick

„Ale vážne, ľudia, mali by ste to urobiť,“ naliehala Sumaira so širokým úsmevom na perách, v očiach sa jej blýskali čertovské iskričky.

„A prečo? Ja už som svoju spriaznenú dušu našla,“ povedala Sally a preplietla si prsty s Nickovými.

Nick sa naklonil nad jedálensky stôl a načiahol sa voľnou rukou po fľaši prosecca. Nalial si tých niekoľko posledných kvapiek, ktoré v nej zostali, do pohára. „Dáme ešte jednu?“ spýtal sa. Pri stole zaznelo trikrát srdečné áno. Nick sa uvoľnil zo zovretia snúbenice a zamieril do kuchyne.

„Ale chcete si byť stopercentne istí, či nie?“ nevzdávala sa Sumaira. „Chcem povedať, že vám dvom to spolu fakt sluší, ale nikdy neviete, kto tam vonku na vás ešte čaká...“

Nick sa vrátil s ďalšou fľašou – v ten večer už piatou – a chystal sa doliať Sumaire.

Deepak však razantne zakryl manželkin pohár dlaňou. „Stačilo, kamoš. Pani Tárajka už toho mala na jeden večer až-až.“

„Hnusák,“ odsekla Sumaira a zamračila sa naňho. Potom sa otočila znova k Sally. „Len vravím, že skôr ako vykročíš v svadobných šatách uličkou k oltáru, mala by si sa uistiť, či si naozaj našla toho pravého.“

„To znie vážne romanticky,“ poznamenal Deepak a prevrátil oči. „Ale je to ich rozhodnutie, nie tvoje, tak sa do toho láskavo nemontuj. Nesnaž sa lepiť niečo, čo sa ešte ani nerozbilo.“

„Ale nám dvom ten test predsa vyšiel. Či nie? Jasné, vedeli sme aj bez neho, že sa k sebe hodíme, ale vďaka nemu sme si teraz už stopercentne istí, že sme si vždy boli súdení.“

„Prosím ťa, nerob z nás jeden z tých samoľúbych svätuškárskych párov, dobre?“

„Na to, aby si bol samoľúby a svätuškársky, nepotrebuješ nikoho do páru, drahý.“

Tentoraz zagúľala očami Sumaira a dopila zvyšok vína, zatiaľ čo ju jej manžel pozorne sledoval.

Nick si oprel hlavu o snúbenicino plece a zadíval sa cez okno na ulicu. Mihali sa na nej ostré svetlá čelných reflektorov okoloidúcich áut. Na chodníku pred neďalekou krčmou postávali ľudia. Byt, v ktorom so Sally bývali, sa nachádzal v prestavanej bývalej továrni, všade mal vysoké okná, ktoré sa ťahali od zeme až po strop, takže sa pred tými scénami na ulici, ktorá kypela životom a ktoré mu tak veľmi pripomínali jeho predošlý život, nedalo nikam utiecť. Ešte donedávna trávieval večery po baroch vo vychytených štvrtiach Birminghamu, zaspával v nočných autobusoch a prebúdzal sa niekoľko zastávok za tou, na ktorej mal vystúpiť.

No keď sa zoznámil so Sally, jeho priority sa zmenili takmer zo dňa na deň. Sally mala niečo vyše tridsať – bola od neho o päť rokov staršia – a Nick už od prvého rozhovoru s ňou, pri ktorom mu nadšene vykladala o starých Hitchcockových filmoch, vedel, že je na nej niečo zvláštne. Stačilo pár spoločne strávených chvíľ, a razom sa otvoril novým možnostiam. Začal uvažovať o nových cestovateľských destináciách, skúšať nové jedlá, objavovať nových umelcov a počúvať novú hudbu. Nick sa začal dívať na svet úplne inými očami. A to všetko len vďaka nej. Pozeral sa na jej neuveriteľne ostré lícne kosti, krátke gaštanovohnedé vlasy a modrosivé oči a dúfal, že jedného dňa ich deti podedia matkinu krásu, pôvab aj nepredpojatosť.

Nick si nikdy nebol istý, či sa vôbec dokáže Sally odvďačiť za všetko, čo mu dáva, ale keď ju pri treťom výročí v jednej reštaurácii na Santorini požiadal o ruku, dočista ju rozplakal. A to až tak, že mu z jej reakcie vonkoncom nebolo jasné, či jeho ponuku prijala alebo odmietla.

„No, ak vy dvaja máte byť tým najlepším príkladom dokonale spárovanej dvojice, potom budem rád, keď to u nás so Sally zostane pri starom,“ doberal si priateľov Nick, zložil si okuliare a prstami pretrel unavené oči. Načiahol sa po elektronickej cigarete a niekoľkokrát si z nej potiahol. „Sme spolu skoro štyri roky a teraz, keď mi už čoskoro sľúbi, že ma bude ľúbiť, vážiť si ma a poslúchať, som si stopercentne istý, že sme stvorení jeden pre druhého.“

„Počkaj, povedal si poslúchať?“ ohradila sa Sumaira a spýtavo zdvihla obočie. „Tak to sa nikdy nestane.“

„Ty mňa poslúchaš,“ dodal sebaisto Deepak. „Každý vie, že v našom vzťahu som to ja, kto nosí nohavice.“

„To je pravda, zlato, nosiť ich nosíš, ale spýtaj sa sám seba, kto ti ich kupuje.“

„Ale čo keď predsa len nie sme?“ spýtala sa náhle Sally. „Čo ak nie sme stvorení jeden pre druhého?“

Až do tejto chvíle Nick s pobavením počúval, ako sa ich Sumaira snaží prehovoriť, aby si svoj vzťah otestovali vedecky. Nebolo to prvý raz, behom tých dvoch rokov, čo sa poznali, sa k tejto téme vracala opakovane, a Nick si bol istý, že to nebude ani naposledy. Sallina kamarátka vedela byť bojovná aj presvedčivá. Prekvapilo ho však, čo na to povedala Sally. Vždy sa stavala radikálne proti agentúre Vyvolení podľa DNA a jej nezmyselným testom, rovnako ako on. „Prosím?“ zarazil sa.

„Ty dobre vieš, že ťa ľúbim celým svojím srdcom a že chcem s tebou stráviť zvyšok života, ale... čo ak v skutočnosti nie sme spriaznené duše?“

Nick sa zamračil. „Čo ti to napadlo?“

„Neboj, nemám žiadne zajačie úmysly ani nič také.“ Pohladkala ho chlácholivo po ramene. „Len som tak premýšľala, či nám ku šťastiu postačí, keď si budeme myslieť, že sme jeden pre druhého tým pravým, alebo by sme to mali vedieť na sto percent.“

„Si opitá, zlato,“ odbil ju Nick a poškrabal sa po strnisku. „Mne bohato stačí to, čo viem. Nepotrebujem, aby mi to ešte potvrdil nejaký idiotský test.“

„Čítala som kdesi na nete, že Vyvolení podľa DNA majú na svedomí už takmer tri milióny rozpadnutých manželstiev. Ale za dvadsať rokov už nejaký rozvod beztak nebude nikoho zaujímať,“ vyhlásila Sumaira.

„Pretože nikoho nebude zaujímať už ani manželstvo,“ odvrkol Deepak. „Stane sa z neho zastaraná inštitúcia, pamätajte na moje slová. Nikto už nebude musieť nikomu nič dokazovať, pretože každý sa dá dokopy iba s takým partnerom, ktorý mu je predurčený.“

„Ty mi to nijako neuľahčuješ,“ poznamenal Nick a zahrabol vidličkou do drobivého zvyšku Sallinho malinovo-tvarohového koláča.

„Prepáč, kamarát, máš pravdu. Radšej si pripime. Na istotu náhody!“

„Na istotu náhody!“ odpovedali ostatní a zdvihli poháre.

Všetci si s Nickom štrngli, len Sallin pohár o ten jeho necinkol.

5. kapitola

Ellie

Ellie zapla tablet a útrpne si prezerala siahodlhý zoznam úloh, ktoré musí stihnúť do konca dnešného pracovného dňa.

Jej asistentka Ula to s tou svojou výkonnosťou už naozaj preháňala, doplňovala jej zoznam a aktualizovala prioritu jednotlivých položiek päťkrát denne, hoci ju Ellie o to nikdy nežiadala. Jej aktivita nebola pre Ellie nijako užitočná, naopak, často pritom cítila nevraživosť nielen voči tabletu, ale aj voči svojej asistentke. Obaja jej totiž rovnakou mierou neprestajne pripomínali, že sa nedokáže úspešne dopracovať až na samý koniec zoznamu. Zavše mala silné nutkanie strčiť tú prekliatu plochú vec Ule rovno do krku.

Ellie dúfala, že teraz, keď je sama sebe pánom a pod sebou má dostatočné množstvo spoľahlivých zamestnancov, bude môcť značnú časť svojej práce prideliť im. Čas však plynul a ona si postupne začala zvykať na nálepku „totálneho magora, čo má potrebu mať stále všetko pod kontrolou“, ktorou ju pri jednej hádke označil jej bývalý priateľ.

Letmo pozrela na hodiny. Bolo desať minút po desiatej. Uvedomila si, že zmeškala oslavu, ktorú usporiadal jej prevádzkový riaditeľ. Nedávno sa mu narodil syn. Sľúbila, že príde, ale aj tak pochybovala, že tomu niekto uveril – len zriedkakedy si našla čas na kamarátenie s ostatnými. Plne podporovala priateľské vzťahy medzi svojimi zamestnancami, a dokonca finančne podporovala aktivity firemného spoločenského klubu, ale keď išlo o jej osobnú účasť na takýchto akciách, nech už sa snažila akokoľvek, čas sa zakaždým postavil proti nej.

Unavene zívla a zadívala sa cez obrovské okno na mesto. Jej okázalo neokázalá kancelária sa nachádzala na sedemdesiatom prvom poschodí londýnskej budovy Shard a poskytovala jej panoramatický výhľad až ďaleko za Temžu. Pod nočnou oblohou sa žiarivo mihotali pestrofarebné svetlá, kam až jej oči dovideli.

Vykĺzla z lodičiek na vysokých opätkoch značky Miu Miu a naboso vykročila po hebkých kobercoch, ktoré zdobili dlážku, k barovému stolíku v rohu miestnosti. Nevšímala si fľaše so šampanským, vínom, whisky ani vodkou, ale rovno siahla po jednej z dvanástich vychladených plechoviek s energetickým nápojom. Do skleného pohára hodila niekoľko kociek ľadu, zaliala ich obsahom plechovky a schuti sa napila. Uvedomila si, že jej kancelária je zariadená rovnako minimalisticky ako jej domov. Nevypovedá o nej vôbec nič. Ale keď netrváte na vlastnom rozhodovaní o podobe interiéru, je oveľa pohodlnejšie zaplatiť bytovým architektom, aby to urobili za vás.

Ellinou prioritou bola jej práca a firma, nie dostava posteľnej prikrývky z egyptskej bavlny. Nezaujímalo ju, koľko obrazov od Davida Hockneyho jej visí na stene ani počet krištáľov, z ktorých jej u Swarowského vyrobili luster do vstupnej haly.

Vrátila sa k pracovnému stolu a zdráhavo si prešla zoznam úloh na nasledujúci deň, ktorý jej Ula nezabudla zostaviť. Čakala na Andreia, svojho šoféra a šéfa ochranky v jednej osobe, ktorý ju odvezie domov. Skôr než si pôjde ľahnúť, prečíta si ešte podklady z Oddelenia pre styk s verejnosťou, týkajúce sa jej prejavu na pripravovanej tlačovej konferencii ohľadom najnovšej aktualizácie jej aplikácie. Táto aplikácia prinesie revolučnú zmenu v jej podnikaní, preto musí byť jej vystúpenie pred médiami absolútne bezchybné.

O pol šiestej ráno sa do jej domu v Belgravii dostavia kaderník a vizážistka. Po nich nasledujú rozhovory pre televízie CNN, BBC, News 24, Fox News a Al-Džazíra. Potom sa ešte porozpráva s novinárom z týždenníka The Economist a zapózuje niekoľkým fotografom z novinárskej asociácie. Azda do takej desiatej by mohla byť späť doma. Rozhodne existujú aj lepšie spôsoby, ako stráviť sobotňajšie dopoludnie, pomyslela si.

Ellin poradca pre styk s verejnosťou vopred upozornil tlačové agentúry, že sa bude vyjadrovať len k svojej práci, striktne odmieta akékoľvek otázky týkajúce sa jej súkromného života. Práve preto nedávno odmietla profilový rozhovor pre magazín Vogue, ktorý mali sprevádzať jej portréty od legendárnej fotografky Annie Leibovitzovej. Takéto rozsiahle rozhovory zaberajú niekoľko strán a vychádzajú v časopisoch po celom svete, ale zachovať si súkromie bolo pre Ellie oveľa dôležitejšie. Koniec koncov, za posledných niekoľko rokov už beztak utrpelo dosť.

Ellie bola známa tým, že si nikoho nepúšťala k telu, o svojom súkromnom živote pred druhými nikdy nehovorila a nechcela sa verejne vyjadrovať ani ku kritickým ohlasom na adresu svojho podnikania – plne dôverovala svojmu tímu z oddelenia PR, ktorého členovia sa k akýmkoľvek negatívnym reakciám vyjadrovali za ňu. Poučila sa z chýb, ktorých sa dopustil nebohý Steve Jobs pri vyrovnávaní sa s aférou okolo problematickej antény na iPhone 4. Dobre si uvedomovala, ako veľmi to vtedy poškodilo povesť značky aj jej samotného tvorcu.

Na stole sa rozsvietil displej jej súkromného mobilu. Číslo naň, rovnako ako aj jej súkromný e-mail, vedelo len pár ľudí. V skutočnosti len zhruba desať osôb z jej štyroch tisícok zamestnancov a najbližší členovia rodiny, ktorých navštevovala veľmi zriedka. Niežeby na svojich príbuzných často nemyslela – za tie roky na nich minula hromadu peňazí, aby im aspoň nejako vykompenzovala čas, ktorý netrávila s nimi –, ale nakoniec sa všetka snaha zredukovala na príliš krátke dni a nedostatok vzájomného porozumenia. Ellie nemala deti, oni áno. Oni neviedli spoločnosť v hodnote niekoľkých miliárd libier, Ellie áno.

Vzala telefón a prečítala si na displeji e-mailovú adresu odosielateľa správy. Spoznala ju okamžite. Zo zvedavosti ju otvorila. „Vyvolení podľa DNA: Spárovanie potvrdené,“ stálo v nej. Zamračila sa. Pravda, zaregistrovala sa na stránke už dávno, ale prvé, čo jej v tej chvíli napadlo, bolo silné podozrenie, že si z nej vystrelil niektorý z jej zamestnancov.

„Ellie Aylingová, vaším dokonalým náprotivkom je muž menom Timothy z Leighton Buzzardu v Anglicku. Prečítajte si, prosím, pozorne nasledujúce inštrukcie. Dozviete sa v nich, ako získať prístup k jeho kompletnému profilu.“

Položila telefón na stôl a zatvorila oči. „To je to posledné, čo teraz potrebujem,“ šepla si sama pre seba a vypla mobil.

6. kapitola

MANDY

„Už sa ti ozval?“

„Napísal ti esemesku alebo e-mail?“

„Odkiaľ je?“

„Čím sa živí?“

„Aký má hlas? Je hlboký a sexi alebo má nejaký prízvuk?“

Otázky sa valili na Mandy ako paľba z guľometu. Všetky tri sestry spolu s matkou sa hrbili nad stolom v jedálni a dychtivo prahli po informáciách o jej dokonalom náprotivku menom Richard. Pritom sa rovnako lačne vrhali na štyri škatule s pizzami, cesnakový pizza chlieb a omáčky z donáškovej služby, ktoré boli rozložené pred nimi.

„Nie. Nie. Z Peterboroughu. Pracuje ako osobný tréner a nie, neviem, aký má hlas,“ odpovedala Mandy sestrám naraz na všetky otázky.

„Tak nám aspoň ukáž jeho fotku!“ vyzvala ju Kirstin. „Strašne ho chcem vidieť.“

„Mám len zopár snímok, ktoré som si stiahla z jeho facebookového profilu.“ Popravde, mala ich prinajmenšom päťdesiat, ale nechcela, aby vedeli, ako veľmi je z neho nadšená.

„Panebože, ty nám ich určite nechceš ukázať preto, lebo na nich vytŕča svojho bimbasa, je tak?“ zvolala jej matka.

„Mama!“ okríkla ju Mandy. „Už som vám predsa povedala, že sme sa spolu ešte ani nerozprávali. A žiadnu fotku jeho bimbasa som nevidela.“

„Keď už je reč o bimbasoch, začnem rovno salámovou,“ vyhlásila Paula a ponúkla jeden diel pizze sestre. Mandy odmietavo zavrtela hlavou. Bola silne presvedčená o tom, že jej zadané sestry si môžu dovoliť zaspať na vavrínoch a napchávať sa čímkoľvek, na čo dostanú chuť, zato ona si musí dávať pozor. Aj keď má dnes prasací deň. Veď ako sa píše v Grazii – rozdiel medzi veľkosťou štrnásť a šestnásť môže byť zavše len v jednom jedinom poriadnom súste.

Mandy vyhľadala fotku z pláže, na ktorej bol Richard vyzlečený do pol pása, a dala svoj mobil kolovať okolo stola.

„Páni, to je ale vyšportovaný fešák!“ zhíkla Paula. „No ale ten je od teba určite aspoň o desať rokov mladší! Takže ty si jedna z tých šeliem, čo si rada užíva so zajačikmi?“

„Kedy sa s ním stretneš?“ spýtala sa Kirstin.

„To ešte neviem, najprv si musíme čo to o sebe napísať.“

„Čaká na ďalšiu fotku jeho bimbasa, aby sa uistila, že má tú správnu veľkosť,“ poznamenala Karen a všetky vybuchli do smiechu.

„Vy myslíte iba na samé sviňačiny,“ odsekla Mandy. „Nemala som vám radšej nič hovoriť.“

V skutočnosti však bola rada, že sa so svojou rodinou konečne môže podeliť aj o dobré správy týkajúce sa jej milostného života. Jej tri mladšie sestry sa už dávno usadili a vydali – všetky za mužov, ktorý im vybral test –, kým ona stále tápala v neistote. Mala pocit, že zostane na ocot, najmä po tom, čo si sestry založili rodiny a priviedli na svet deti. Mandy mala tridsaťsedem rokov a bola rozvedená. Pomaly si začínala myslieť, že tento stav sa už nikdy nezmení. Ale potom jej do života vstúpil Richard – hoci zatiaľ iba virtuálne –, a odrazu mala pocit, že všetko sa začína meniť k lepšiemu.

Potvrdzujúci e-mail, ktorý dostala z agentúry Vyvolení podľa DNA, ju okrem iného názorne – zaškrtnutým štvorčekom za jednoznačne formulovanou otázkou – informoval, že Richard má záujem o spojenie a jeho kontaktné údaje sú pripravené na odoslanie na jej adresu. Rovnakým spôsobom bol informovaný aj on o nej, napriek tomu sa stále neozval. To napätie Mandy ubíjalo, ale bola v jadre dosť staromódna, verila, že lovenie je mužská záležitosť.

„Poviem ti, čo musíš teraz urobiť,“ spustila Kirstin. „Najprv mu pošli správu. Buď aktívna a rovno mu navrhni nejaký termín, kedy sa stretnete, trebárs v nejakej reštike alebo bare... v niektorom z tých vychýrených podnikov, ako je Carluccio alebo Jamie. Potom ho nechaj nejaký čas čakať a po niekoľkých rande mu dovoľ, aby ťa pobozkal. No nič viac.“

„Ale choď s takými radami niekam,“ skočila jej do reči Paula a potiahla si z elektronickej cigarety. „Krása spojenia s niekým, koho ti vybral test DNA, je práve v tom, že sa nemusíš zdržiavať žiadnymi oťukávačkami. Obaja viete, že ste jeden pre druhého stvorení, že sa k sebe dokonale hodíte, tak aké otáľanie. Vrhnite sa na seba a poriadne si zatrtkajte.“

Mandy cítila, ako jej červenejú líca.

Jej matka iba pokrútila hlavou a zagúľala očami.

„Mandy nie je ako ty, Paula,“ poznamenala Karen. „Vždy šla na všetko zľahka a pomaly.“

„A pozri sa, kam ju to priviedlo.“ Paula sa otočila k Mandy a pokračovala: „Teda bez urážky. Len sa tu snažím povedať, že teraz už tak pomaly našľapovať nemusí. Mama by si pokojne nechala odtrhnúť aj pravú ruku, len aby mohla byť znova babičkou, a my s Karen sme už vysolili hotový majland za vaginálnu plastiku, aby sme si ju dali zničiť ďalším deckom. A pokiaľ ide o Kirstin, jasné, dnes už aj lesby môžu mať deti, ale ty, sestrička, stále beháš za sukňami, pochybujem, že by si sa v dohľadnom čase mienila usadiť. Takže, Mandy, vnúča číslo štyri je na tebe. Len si predstav, že budúci rok o takomto čase by si mohla byť už vydatá a tehotná.“

Všetky oči prebodli Paulu varovným pohľadom. Tá sa rýchlo spamätala a vyhŕkla: „Prepáč, to som prehnala.“

„Nič sa nedeje.“ Mandy sklopila zrak a zadívala sa na dosku stola.

Odjakživa túžila po dieťati, a keď sa vydala za Seana, niekoľkokrát sa im to skoro aj podarilo. Svoju detskú lásku si vzala hneď po škole. Tvrdo pracovali, aby si našetrili, kúpili si spolu dom a začali sa pokúšať o bábätko. Keď potom o jedno za druhým prichádzala, načisto to otriaslo celým jej svetom. Aj to bol jeden z dôvodov, prečo ich manželstvo nakoniec nevydržalo a rozpadlo sa. Teraz by pokojne odprisahala, že zavše v noci, keď jej spoločnosť v spálni robí iba hrobové ticho, počuje, ako jej tikajú biologické hodiny. Nepochybne jej zostáva už len pár rokov, aby mohla počať a priviesť na svet dieťa prirodzenou cestou. A musí myslieť aj na to, že jej telo je náchylné na komplikácie. Vždy, keď po večeroch strážila svoje netere a synovca, si túžobne priala, aby aj ona mala niekoho, o koho by sa mohla takto starať. Niekoho, koho by mohla bezpodmienečne milovať. Samozrejme, deti svojich sestier mala neskonale rada, ale to bolo úplne niečo iné. Snívala o niekom, komu pomôže prísť na svet a koho bude ďalej formovať, o niekom, kto bude od nej závislý, kto ju bude potrebovať, kto sa na ňu bude obracať, keď bude potrebovať poradiť, a kto jej bude až do jej smrti hovoriť mama.

Mandy desilo už len pomyslenie na to, že by mohla skončiť ako bezdetná stará dievka. Lenže roky ubiehali, a v nej rástli obavy, že sa z tejto možnosti nakoniec stane pravdepodobnosť.

„Myslím, že trochu predbiehate,“ povedala Mandy. „Nechám ho, aby urobil prvý krok, a uvidíme, čo bude ďalej, dobre?“

Ostatné ženy zdráhavo prikývli. Mandy si spomenula, ako ona sama len nedávno váhala s rozhodnutím zaregistrovať sa do databázy Vyvolených podľa DNA. Jej manželstvo síce nalomili všetky tie samovoľné potraty, ale posledný úder mu zasadil Sean, keď ju nečakane opustil kvôli žene staršej od nej o jedenásť rokov. Bez toho, aby o tom Mandy vedela, podstúpil test DNA, zaregistroval sa do zoznamky, a tá mu našla dokonalú partnerku. Okamžite sa s Mandy rozviedol, a keď predali dom, odsťahoval sa k tej svojej pravej do jej vidieckeho sídla v Bordeaux. Mandy tu zostala sama – so zlomeným srdcom v malom byte.

Zoznamovaciu agentúru Vyvolení podľa DNA však už dávno prestala považovať za nepriateľa – čas postupne zahojil rany a zmenil aj jej postoj k nej. Teraz, po troch osamelých rokoch, bola konečne pripravená znovu s niekým žiť. S niekým, kto je podľa všetkého pre ňu stvorený. Žiadna náhoda. Tak čo by sa mohlo pokaziť?

Dúfala, že jej náprotivok uvažuje rovnako, hoci si dáva riadne načas. Modlila sa, aby nebol ženatý a ona nemusela rozbíjať niečí šťastný domov, tak ako to kedysi Régine urobila jej, len preto, aby konečne získala manžela a dieťa, ktorí oprávnene patrili jej.

7. kapitola

CHRISTOPHER

Christopher sedel za starožitným dreveným stolom v malej miestnosti situovanej v zadnej časti svojho mezonetového bytu.

Zapol obidva počítačové monitory aj obe bezdrôtové klávesnice a rovnal ich tak dlho, kým ich vzájomne nenastavil do dokonalej rovnobežnej polohy. Na prvej obrazovke si otvoril e-mailovú schránku, na druhej sa preklikal niekoľkými programami, až nakoniec spustil aplikáciu Kde sa nachádza môj mobil?, ktorú si stiahol pred niekoľkými mesiacmi. Na obrazovke sa okamžite objavilo dvadsaťštyri rôznych telefónnych čísel, ale iba dve blikali jasnou zelenou farbou, čo znamenalo, že ich užívateľky sú v pohybe. Došiel k záveru, že v túto večernú hodinu na tom nie je nič neobvyklé.

Jeho pozornosť však upútalo predposledné telefónne číslo. Klikol na ikonu na lište, a keď obrazovku zaplnila mapa, preniesol do nej červený krúžok, aby zistil, kde sa majiteľka tohto čísla práve nachádza. Navigačný systém zabudovaný v jej telefóne mu okamžite prezradil, že je na ulici, kde býva.

Na základe jej typického vzorca správania vedel, že Sedmička skončila pred chvíľou svoju zmenu v tom neosobnom fastfoode v Soho, kde pracovala každý deň do jedenástej. Potom nasadla na autobus číslo dvadsaťdeväť a odviezla sa domov. Predpovedal, že do hodiny bude v posteli, pretože o šiestej sa jej začínala druhá šichta – upratovanie kancelárií – v centre Londýna. A práve tento nočný čas poskytoval Christopherovi priestor, v ktorom mohol začať so svojou prácou.

Keď si zostavoval definitívny zoznam dievčat, myslel aj na to, ako sa k nim dostane. Vedel presne, ako ďaleko sú ich príbytky od toho jeho. Poučil sa z chýb svojich predchodcov a pochopil, že v rozmiestnení bydlísk jeho obetí nesmie byť žiadny vzorec – všetko muselo vyzerať, že ide iba o náhodu, hoci v skutočnosti bol každý jeho krok dokonale naplánovaný a bezchybne uskutočnený. Časom už vedel veľmi rýchlo vyhodnotiť, ku ktorému domu bude lepšie doviezť sa autom, kam by sa mal vydať na bicykli a na ktoré miesta bude najlepšie dôjsť pešo.

Byt Sedmičky sa nachádzal iba dvadsať minút chôdze od jeho domu. „Perfektné,“ povedal spokojný sám so sebou.

Jeho pozornosť od červenej bodky na pravom monitore však náhle odviedol ľavý monitor, kde bolo otvorených niekoľko desiatok jeho e-mailových účtov. Pred štyrmi dňami na jednom z nich pristál e-mail od agentúry Vyvolení podľa DNA, odvtedy tam zostal neotvorený, pretože Christopher bol v tom čase zaneprázdnený Šestkou. Keď ho však teraz uvidel znovu, premohla ho zvedavosť. Chcel vedieť, ktorá žena sa k nemu podľa biologických predpokladov najviac hodí. Aspoň dúfal, že je to žena – čítal množstvo príbehov o ľuďoch, ktorých program spojil s niekým, kto mal rovnaké pohlavie alebo bol od nich starší o celé desiatky rokov. Rozhodne si neželal, aby ho miloval nejaký buzík alebo geront. Christopher vlastne ani netúžil po tom, aby ho niekto miloval. Za tých tridsaťtri rokov už zažil dosť krátkodobých vzťahov, aby pochopil, že uspokojiť toho druhého si vyžaduje obrovské množstvo energie. Nebolo to nič preňho.

Spojenie s človekom vybraným na základe analýzy DNA predstavovalo nepochybne množstvo tienistých stránok, napriek tomu bol zvedavý, kto tak asi môže byť jeho dokonalým náprotivkom. Zadíval sa cez okno do záhrady zahalenej do tmy a na okamih si predstavil, aké zábavné by bolo pokračovať vo svojom projekte, a pritom predstierať, že vedie normálny, obyčajný život ako polovica nejakého spokojného páru.

Otvoril e-mail. „Amy Brookbanksová, tridsaťjeden rokov, Londýn, Anglicko,“ prečítal nahlas. Nechýbala ani jej e-mailová adresa. Páčilo sa mu, že neuviedla číslo svojho mobilného telefónu, vypovedalo to o jej ostražitosti. Väčšina dievčat z jeho zoznamu nevykazovalo ani zďaleka takúto mieru obozretnosti, a práve to sa stalo – a stane – ich záhubou. Rozhodol sa, že keď sa vráti domov, ešte dnes v noci pošle Amy e-mail a napíše jej niečo o sebe, aby zistil, ako zareaguje.

Ako predpovedal, červená bodka na druhej obrazovke znázorňujúca polohu Sedmičkinho mobilu sa už dlhšiu chvíľu nehýbala. Spokojne vypol obidva monitory, zamkol za sebou dvere a zamieril rovno ku kuchynskej linke, kde mal v jednej zo skriniek nachystaný ruksak. Vložil doň čerstvo vydezinfikovanú strunu na krájanie syra s drevenými rúčkami, telefón s predplatenou SIM kartou a Sedmičkiným číslom nalepeným na zadnej strane, rukavice a polaroid. Nebol to originál zo sedemdesiatych rokov, pretože papier na okamžité vyvolanie snímky, ktorý sa doň vkladal, bol veľmi špecifický a polícia ho mohla ľahko vystopovať. Papier, ktorý používal pre svoju modernú digitálnu verziu, bol však bežne dostupný a sám fotoaparát ponúkal všelijaké bombastické funkcie podľa najnovších trendov, medzi ktorými nechýbali ani farebné filtre. Každé číslo na jeho zozname malo svoju profilovú fotografiu aj na Instagrame. Chcel, aby na jeho snímkach vyzerali najlepšie, dokonca aj v okamihu svojej smrti.

Christopher zamkol vchodové dvere, upravil si popruhy na ruksaku a vydal sa svižným krokom po tichej ulici.

8. kapitola

JADE

Jade hľadela pobavene na Shawnu a Lucy, kozmetičky z hotelového wellness centra, ako si otvárajú lacné plastové nádobky a púšťajú sa do svojich úboho vyzerajúcich obedov.

Shawna mala v tej svojej šesť tenučkých plátkov zeleru zabalených v celofáne a téglik nízkokalorického humusu so štipľavými papričkami, zatiaľ čo Lucin obed predstavoval celozrnnú žemľu bez glutamátov a slepačiu polievku, z ktorej ešte stúpala horúca para. Pred chvíľou si ju totiž v kantíne vybrala z mikrovlnky.

Jade vytiahla z tašky svoj obedový box od Tupperware. Obsahoval vrecko cibuľových lupienkov Monster Munch, malý balíček chrumkavých čokoládových guľôčok Maltesers, sendvič s poriadnou dávkou šunky a nakladaných uhoriek a plechovku Pepsi. Rozhodne nemala v úmysle riadiť sa rovnakými diétami, na aké sa dali jej tridsaťročné kolegyne. Čert nech vezme bikini, pomyslela si a zahryzla sa s chuťou do sendviča.

„Tak ako pokračuješ s tým chlapom z klubu?“ spýtala sa Shawna Lucy a oblizla si z falošného nechta kúsok humusu, ktorý jej naň spadol.

„Je to hajzel,“ odfrkla Lucy. „Dušoval sa, že ma vezme na večeru do suprového podniku – nakoniec sa z toho vykľul Nando’s –, a potom tam celý večer civel na vyzývavú štetku, čo stála za kasou. No povedz, ktorý chlap sa takto správa, keď má rande? Je to totálne neúctivé.“

„To ako vážne? To bude asi riadny sukničkár.“

„Ja viem. Dnes večer budeme u mňa. Sľúbila som, že mu niečo ukuchtím. A čo ty? Čo ten tvoj potetovaný fešák z Tinderu?“

„Myslíš Denzela? Tvrdí, že sa mu naozaj páčim, ale potom sa mi trebárs aj štyri dni neozve. Tak čo s takým chlapom?“

Jade zavrtela hlavou a znovu sa zahryzla do sendviča. „Príšerné. Vôbec nechápem, ako takéto niečo dokážete znášať. Som rada, že to už nemusím viackrát zažívať,“ poznamenala s plnými ústami. Práve takéto rozhovory jej vždy pripomenuli, aké má šťastie, že si vďaka Vyvoleným podľa DNA našla Kevina, zároveň ju však riadne hnevalo, že jej dokonalá polovička nežije niekde bližšie, ale až na druhom konci zemegule, v Austrálii. Pred tým, ako dostala e-mail od agentúry, ktorý potvrdil existenciu jej vhodného partnera, sa nachádzala v rovnakej situácii ako jej kolegyne, akurát že si o sebe rada myslela, že pri výbere mužov je oveľa náročnejšia. V skutočnosti však randila s rovnakými zúfalcami ako ony. Zúfalcami, ktorých v Cosmopolitane označovali nálepkou „núdzovky“.

„Tebe sa to ľahko hovorí,“ povedala Lucy. „Ty si toho svojho pravého už našla.“

„Až na to, že je príšerne ďaleko,“ odvetila Jade. „Nemôžem si s ním zájsť na večeru ani sa s ním pomaznať. Vy sa s tými chlapcami aspoň reálne stretávate, aj keď sa k vám správajú ako k handrám.“

„Ale takí už chlapi sú, či nie?“ podotkla Shawna. „Ak nepatríš k tým miliónom šťastliviek v databáze, čo už svoje dokonalé náprotivky našli, potom sa musíš uspokojiť s tým, čo máš, kým sa neukáže pán Dokonalý. Ak sa ten vôbec niekedy ukáže.“

„Dovtedy budeme musieť strpieť ešte celú armádu kreténov,“ dodala Lucy.

„Ale nie, dievčatá, v tomto sa mýlite.“ Jade im celá natešená načrtla, čo by mali urobiť. „Keď my ženské dáme hlavy dokopy, prepíšeme zaužívané pravidlá a už im viac nedovolíme, aby s nami zaobchádzali ako s cundrami, potom im nezostane nič iné, len správať sa slušnejšie. Inak to budú stále hovädá.“

„Nechápem, čo ti bráni, aby si si zbalila kufre, nasadla do lietadla a vydala sa do Austrálie za tým svojím Kevinom,“ povedala Shawna. „Keď veda tvrdí, že je pre teba ten pravý, prečo tu zbytočne strácaš čas?“

„Nemôžem sa predsa len tak na všetko vykašľať a odísť.“ Jade rázne zavrtela hlavou. „Viete vy vôbec, koľko stojí taká letenka do Austrálie? Sotva sa mi podarilo splatiť aspoň jednu kreditku. Navyše tu mám byt, rozbehnutú kariéru, rodinu...“

„Byt si prenajímaš, žiadnu kariéru si nebuduješ, robíš prácu, ktorú neznášaš – viem to, lebo to tu neznášame všetci –, a svoju rodinu navštevuješ raz za uhorský rok. Takže keď na to príde, nemáš sa vôbec na čo vyhovárať.“

„A nemusíš sa ani obávať, že riskuješ neistý výsledok,“ pokračovala Lucy. „Vy dvaja ste boli predsa doslova stvorení jeden pre druhého. Povedz, čo sa ti na ňom najviac páči.“

Jade sa rozosmiala. Na Kevinovi sa jej páčilo úplne všetko. Teda okrem poštového smerovacieho čísla jeho bydliska. „Je zábavný, cítim sa pri ňom dobre, je milý, má nádherný úsmev...“

„Posielate si sexi selfíčka?“

„Pravdaže nie,“ odvetila Jade skalopevne. „Nie som žiadna fľandra.“ Popravde, raz to skúsila, ale Kevina to zrejme príliš nenadchlo.

„Kristepane,“ zasmiala sa Lucy. „Ja mám v kyberpriestore toľko fotiek, na ktorých som nahá, že by som nimi pokojne zablokovala internet.“

Tak o tom Jade vôbec nepochybovala. Na poznámku kolegyne reagovala chraptivým smiechom – tým smiechom, pre ktorý ju všetci milovali.

„No keď si neposielate fotky, tak si aspoň sextujete, nie?“ vyzvedala Shawna.

„Sextujeme?“

„Posielate si navzájom obscénne esemesky alebo dráždite jeden druhého cez telefón. Hovoríš mu, čo všetko mu chceš urobiť, keď sa konečne uvidíte.“

Jade pokrútila hlavou.

„A čo sexčet cez Skype? Alebo FaceTime?“

„Kevin nemá ani jedno.“ Jade mu už niekoľkokrát navrhla, že by si mohli skajpovať, ale on jej zakaždým odpovedal, že nemá notebook ani smartfón. Myslela si o sebe, že je človek, čo má večne hlboko do vrecka, no Kevin v tom jeho zapadákove na konci sveta bol očividne na tom ešte horšie. Bola to jedna z mnohých vecí, ktoré mali spoločné.

„Vravela si, že žije v Austrálii, nie v päťdesiatych rokoch,“ pokračovala Shawna. „Ty predsa nie si ženská, čo sa dá len tak ľahko odbiť.“

„Na to, aby som vedela, čo k nemu cítim, nepotrebujem, aby sa naparoval a ksichtil pred foťákom ako nejaký idiot.“

Shawna a Lucy pozreli jedna na druhú a obe naraz prikývli.

„Tak to je jednoznačne láska,“ vyhlásila Shawna. „Našu slečnu Jade Sewellovú nič nerozhodí, ale ak je fakt taký skvelý, ako vravíš, tak prestaň strácať čas a leť za ním.“

„Inak skončíš ako my dve,“ zachichotala sa pobavene Lucy, hoci Jade v jej smiechu zachytila aj isté varovanie. „Ale vážne, Jade, tu si nemáme bohvie z čoho vyberať, a každý deň sa ten výber zužuje o ďalšieho slušného chlapa, ktorého si pre seba urve nejaká ženská vybraná programom. My so Shawnou sme ako supy, ktoré sa vrhajú na to, čo zostalo, a ver mi, nie je to žiadna sláva. Vážne. Keby som ja mala možnosť prežiť zvyšok života s tým pravým, okamžite by som nasadla na najbližšie lietadlo a vypadla odtiaľto. Určite by som nesedela na zemi pri zamestnaneckom vchode do hotela a nesŕkala prihrievanú polievku.“

„Má pravdu. Prestaň sa už konečne stále na niečo vyhovárať,“ dodala Shawna.

„Ale baby ako my takéto veci nerobia,“ bránila sa Jade, prekvapená Lucinou úprimnosťou. „Nemôžem tu všetko len tak nechať a odísť preč. A letenka do Austrálie, ako som vám už povedala, je drahá ako čert.“

„Koľko prachov ti zostalo na kreditke?“

„No, práve som jednu splatila...“

„Aký máš limit?“

„Tuším dve tisícky.“

„Tak sa plesni po vrecku a urob si výlet. Čo môžeš stratiť? Musíš mať gule, dievča.“

„Nechcite, aby som tie gule vytiahla a začala vás nimi fackovať. Jednoducho nie som ženská, čo sa naháňa za chlapom cez polovicu sveta.“

Shawna a Lucy na ňu chvíľu mlčky zízali, vytetované obočie mali zdvihnuté tak vysoko, ako im to botox dovolil. „Ty sa za ním ale nebudeš naháňať, zlato. On už je predsa tvoj.“

„Nemôžem,“ trvala na svojom Jade, ale potom sa zarazila. „Alebo áno?“

9. kapitola

NICK

„Asi by sme to mali urobiť,“ povedala Sally. Ležala na posteli a dívala sa uprene na trámy podopierajúce strop v spálni, na ktoré dopadalo svetlo pouličnej lampy za oknom.

„Zvyčajne ti to trvá dlhšie, ale ja sa teda vôbec nesťažujem,“ odvetil Nick, odtiahol hlavu od Salliných slabín a vynoril sa spod periny. Načiahol ruku k nočnému stolíku, kde mala uložené ich hračky.

„Nemyslela som teraz na sex,“ dodala Sally. „Myslím, že by sme sa mali otestovať u Vyvolených podľa DNA.“

Nick sa prevalil späť na svoju stranu postele. „Skvelý spôsob, ako totálne zabiť krásny okamih, zlato.“

„Prepáč.“

„Prečo teraz? Kým nás tu dnes večer neprepadli Sumaira s Deepakom a nezačali o tom tárať, bola si skalopevne presvedčená, že to nepotrebujeme.“

„To som stále, zlato,“ vyhlásila Sally, prstami sa pritom pohrávala s chĺpkami na jeho hrudi, akoby ho tým chcela uistiť. „Ale ako hovorí Sumaira, budeme si potom už stopercentne istí. Budeme naozaj vedieť, že sme jeden pre druhého tým pravým.“

Prekliata Sumaira, pomyslel si Nick, ale nechal si to pre seba. „A nie je to náhodou len rafinovaný spôsob, ako mi dať najavo, že máš z tej našej svadby strach?“

„Isteže nie je, hlupáčik.“ Sally si ho pritiahla k sebe a pobozkala. „Ale vieš, aká som. Ty si v pohode, tvoji rodičia sú spolu hádam od raného stredoveku, ale moja matka sa vydávala už trikrát a otec pracuje na štvrtej manželke. Obaja neprestajne hľadajú niečo, čo im podľa nich chýba, a ja naozaj nechcem byť taká ako oni. Chcem vedieť, či je aspoň z biologického hľadiska reálna šanca, že spolu zostaneme.“

„A čo keď sa ukáže, že sa podľa DNA k sebe nehodíme?“

„Budeme aspoň vedieť, že by sme na našom vzťahu mali asi ešte nejako zapracovať. Ako hovoril John Lennon: Jediné, čo človek potrebuje, je láska.“

„Áno, ale taktiež tvrdil, že je mrož, takže na tie jeho perly múdrosti by som sa radšej neodvolával.“

„Takže do toho ideš?“ Sally sa naňho prosebne pozrela.

Tým jej šteňacím očičkám Nick nikdy nedokázal povedať nie. „Dobre, keď ti to urobí radosť. A teraz už môžem pokračovať tam, kde sme prestali?“

Sally ešte stihla zachytiť šibalský úsmev na jeho tvári, než zaliezol späť pod perinu a vkĺzol jej jazykom medzi stehná.

10. kapitola

ELLIE

Hodiny na rádiobudíku ukazovali 3.40, keď sa Ellie konečne vzdala a prestala sa pokúšať zaspať.

Mala pred sebou hektický deň, zúfalo si potrebovala oddýchnuť a načerpať silu, ale jej hyperaktívny mozog to očividne nechcel pochopiť. Myšlienky sa jej preháňali hlavou ako rýchliky bez rušňovodiča, neprestajne jej pripomínali, čo všetko musí behom niekoľkých nasledujúcich hodín zvládnuť, aby propagácia jej vylepšeného produktu prebehla bezchybne. Za normálnych okolností by si už dávno vzala liek na spanie, ktorý jej predpísal jej osobný lekár, ale nemohla riskovať, že bude ráno, keď musí byť absolútne pri zmysloch, malátna a oťapená.

Odvtedy, čo Ellie zdráhavo prijala rolu verejne známej osoby, sa jej odpor k poskytovaniu rozhovorov pre svetové médiá iba prehlboval. Ešte pred desiatimi rokmi bola iba ďalšou anonymnou usilovnou včeličkou v pozadí, o ktorej existencii tušil len málokto. A potom sa jej tvár zrazu objavila v médiách po celom svete, niekde ju vychvaľovali do nebies, inde zvozili pod čiernu zem. Táto skúsenosť ju iba zocelila, čoskoro získala povesť ženy, ktorá si ide tvrdo a nemilosrdne za svojím cieľom urobiť zo svojho biznisu jednu z najúspešnejších firiem na svete. Novinári často narážali na jej bezohľadné metódy, ku ktorým sa údajne uchyľovala, aby sa dostala na vrchol, ale nemali žiadne konkrétne dôkazy, ktorými by tieto klebety povýšili na pravdu. Ellie zaplatila mnohým ľuďom, aby celý príbeh o začiatkoch jej podnikania nikdy nevyšiel na svetlo.

Ako rástol záujem verejnosti o jej príbeh, začal sa bulvár čoraz väčšmi rýpať v jej súkromí a prepierať jej minulosť, akoby ju niekto za niečo obvinil a postavil pred súd. Pretriasali jej predchádzajúce vzťahy a jej bývalým partnerom zaplatili dosť, aby sa rozhovorili o tom, aká bola Ellie ako človek, priateľka a milenka.

Vďaka tomu sa teraz mala na pozore nielen pred novinármi, ale vôbec pred všetkými, randiť s niekým bolo pre ňu takmer nemožné. A hoci si dobre uvedomovala, že hádzať všetkých mužov do jedného vreca nie je fér, vždy keď sa zoznámila s niekým novým, okamžite okolo seba vztýčila nepreniknuteľné bariéry a v jeho záujme sa snažila odhaliť skryté úmysly. Ide mu iba o peniaze? Alebo o trofej, ktorou by sa mohol pochváliť pred kamarátmi? Uvidí v nedeľnom vydaní denníka The Sun ďalší palcový titulok s veľavravnou fotkou pod ním? Nespomínala si, že by aj Bill Gates, Mark Zuckerberg či Tim Cook museli čeliť takému honu na svoj sexuálny život. Navyše sa zdalo, že záujem o jej osobu časom iba rastie.

Prevalila sa na bok a vystrela nohy. Vybavila si, ako musela najať celý tím právnikov len na to, aby vysielal varovné signály zakaždým, keď sa jej zdalo, že médiá sa chystajú zverejniť nejaký ďalší očierňujúci materiál o jej osobe. Po šiestich vyhratých súdnych sporoch vo veci urážky na cti sa klamstvá na jej adresu stali pre médiá pridrahé, a tak svoju pozornosť upriamili na niekoho iného. Na všetky otázky a žiadosti novinárov odpovedali výhradne členovia jej mediálneho tímu, a sama si zrušila všetky účty na Googli, Facebooku a Twitteri, aby sa zbavili akéhokoľvek pokušenia sledovať, čo si o nej ľudia píšu. Len vo výnimočných prípadoch, keď to bolo skutočne nutné, vystupovala na verejnosti ako hlavná predstaviteľka firmy.

Ellie, naštvaná svojou neschopnosťou zaspať, zlostne zavrčala, odhodila zo seba prikrývku a rozsvietila lampu na nočnom stolíku. Spomenula si na e-mail, ktorý jej došiel pred niekoľkými hodinami a potvrdzoval identifikáciu jej dokonalého biologického náprotivku. Do databázy sa zaregistrovala už pred nejakými desiatimi rokmi, keď firma bola ešte len v plienkach, ale jej popularita rýchlo rástla. Predpokladala, že je iba otázkou času, keď si s jej pomocou nájde toho pravého.

Lenže keď počet zaregistrovaných užívateľov presiahol jednu miliardu, začala strácať nádej. Jej dokonalý náprotivok buď žil v šťastnom vzťahu s niekým iným, pochádzal z nejakej rozvojovej krajiny, kde nebol prístup k aplikácii alebo o nej nemali ani poňatia, alebo o informáciu takéhoto druhu jednoducho nemal záujem.

A tak si Ellie časom zvykla na to, že žije sama. V poslednom čase bola navyše natoľko pohltená prácou, že jej to ani neprekážalo. Na to, aby bola spokojná, nepotrebuje mať nejaký vzťah, to si dokáže zariadiť aj sama. Čo by jej už vybraný partner mohol asi tak priniesť do života?

Musela však priznať, že do istej miery ju predsa len zaujíma, čo je to za človeka.

„Seriem na to,“ povedala nahlas a vzala do ruky mobil. Otvorila si e-mailový účet, uhradila poplatok vo výške 9,99 £ za prístup k detailným informáciám o svojom vyvolenom a čakala. O dve minúty jej v schránke pristála automatická odpoveď.

Meno: Timothy Hunt. Vek: 38. Povolanie: systémový analytik. Farba očí: orieškovohnedá. Farba vlasov: čierna. Výška: 173 cm.

Jeho opis zodpovedá asi polovici mužom v západnom svete, pomyslela si.

„Ula,“ začala vyťukávať e-mail svojej osobnej asistentke. „Zisti mi všetko, čo sa dá, o Timothym Huntovi. Je to systémový analytik z Leighton Buzzardu. Jeho e-mailovú adresu nájdeš nižšie. Ráno mi napíš, čo si zistila. Vďaka.“

Na jej prekvapenie Ula odpovedala obratom. Vari tá ženská nikdy nespí? začudovala sa Ellie. Má mať u nás pracovný pohovor? Nevidím ho na zozname, zaujímala sa Ula.

Viac-menej, odpísala jej stroho Ellie. A zožeň mi aj jeho fotku. Ak bude treba, najmi si na to niekoho zvonka.

Ellie položila mobil na nočný stolík a zaliezla späť pod perinu. Otočila sa na druhý bok a zadívala sa na voľnú polovicu svojej širokánskej postele. Prikrývka na nej bola nedotknutá a dokonale napnutá, ako ju ráno ustlala a narovnala jej gazdiná.

A prvý raz po mnohých rokoch si predstavila, aké by to asi bolo, keby sa o ten priestor delila s niekým druhým.

11. kapitola

MANDY

Mandy váhavo prešľapovala pri kamennom múriku, čo sa ťahal okolo budovy, ktorej adresu si stiahla z Richardovho facebookového profilu. Sledovala, ako sa ostatní v snahe čo najrýchlejšie uniknúť pred mrholiacim dažďom ponáhľajú dnu, a v duchu sa pripravovala na to, že ich bude čoskoro nasledovať.

Pri spoločenských udalostiach bývala väčšinou sebaistá, no len čo sa ocitla vo veľkej skupine úplne cudzích ľudí, okamžite sa stiahla do seba a mala sklon mlčať ako zarezaná. V takých situáciách nemala ani najmenšie tušenie, ako by mala reagovať, keď ju niekto osloví a pokúsi sa s ňou dať do reči, preto sa zámerne držala bokom a zbytočne na seba nepútala pozornosť. Nič to, ak bude niekoľko minút meškať – beztak ju tu nikto nepozná ani nečaká.

Mandy sa dnes bez dlhého premýšľania hodila v práci na maródku a sestrám povedala, že bude na kurze, takže sa jej nejaký čas nedovolajú. Aj keby zistili, že im klame, zrejme by im rýchlo došlo, že jej neprítomnosť má niečo spoločné s jej dokonalým náprotivkom Richardom Taylorom.

Vytiahla z kabelky balíček mentolových cukríkov bez cukru a jeden si hodila do úst. Potom z nej vylovila vreckové zrkadielko a uistila sa, že aj po dvojhodinovej ceste autom vyzerá stále dobre. Načuchrala si kučeravé vlasy a dúfala, že jej ich dážď príliš nezničil.

Až keď začula hudbu, vydala sa konečne po úzkom chodníku ku vchodu. Pomalým krokom pristúpila k dverám a odhodlane vošla dnu.

Keby bola k sebe absolútne úprimná, musela by si priznať, že nemá ani potuchy, čo tu vlastne robí ani čo si od toho sľubuje. Vedela len to, že si s Richardom boli súdení, že ich spájalo čosi veľké, bez ohľadu na to, aké zložité sa to v tejto chvíli javilo. A tak vošla dnu a našla si voľné miesto úplne vzadu.

Vzala si program obradu, ktorý ležal na konci kostolnej lavice, a zbežne po ňom prebehla očami. Snažila sa upokojiť napäté nervy. Vpredu dvaja gitaristi spievali do postaveného mikrofónu tklivú baladu, ktorú nepoznala. Keď skončili, vystriedal ich muž s úprimným úsmevom.

„Stuart, Derek, vďaka,“ začal. „Najprv by som rád poďakoval vám všetkým, ktorí ste sa tu dnes zišli. A v mene rodiny Taylorovcov vás privítal v Kostole svätého Petra a všetkých svätých na tomto spomienkovom obrade, ktorým si pripomíname pamiatku nášho drahého priateľa Richarda.“

12. kapitola

CHRISTOPHER

Christopher ju sústredene pozoroval cez okno reštaurácie, snažil sa dešifrovať reč jej tela.

Amy, jeho dokonalý náprotivok, ktorého mu vyhľadala aplikácia Vyvolení podľa DNA, sedela za stolom s prekríženými rukami aj nohami. Vyzerá nervózne, pomyslel si. Avšak podľa mnohých inštruktážnych videí, ktoré videl na YouTube, to bol typický obranný postoj. Oboje hralo v jeho prospech, od samého začiatku bol vo výhode.

Amy takmer každú minútu kontrolovala čas na displeji svojho mobilu. Sústavne sa pohrávala s vlasmi alebo kopala do nohy stoličky. Christopher musel uznať, že je to vskutku atraktívna žena, vyzerala presne ako na fotografii, ktorú mu poslala e-mai-lom, samozrejme, po tom, čo ju trochu upravila grafickým filtrom.

Dlhé tmavé vlasy sa jej mierne vlnili. Na nose mala trendové okuliare s čiernym rámikom, na tvári s bledou pleťou decentný mejkap. Bola štíhla, ale nijako zvlášť na to neupozorňovala, mala na sebe nohavice, topánky s vysokým opätkom, modrý top bez vzoru a sako.

Christopher si dobre uvedomoval, že oneskorený príchod na schôdzku sa všeobecne považuje za spoločenský prešľap, najmä keď ide o rande s osobou, ktorú veda označila za vášho dokonalého partnera. Ale bolo mu to jedno. Považoval to za súčasť hry. Bolo lepšie nechať ju chvíľu čakať, udržiavať v neistote a napätí, potom bude mať celú situáciu po celý čas plne pod kontrolou.

Kým čakal na svoju príležitosť pred plnou reštauráciou, zachytil svoj odraz v okne. Už niekoľko týždňov sa poriadne nevyspal, tak si kúpil kryciu tyčinku značky Boots a pokúsil sa ňou zaretušovať tmavé kruhy pod očami. Použil aj trocha tónovacieho hydratačného krému, ktorý si odniesol zo skrinky v kúpeľni Štvorky, aby zamaskoval skutočnosť, že mu jeho nočný projekt výrazne ovplyvňuje hladinu melatonínu v tele. Spal totiž väčšinou počas dňa.

Našiel si síce čas, aby sa oholil, ale už sa nestihol objednať ku kaderníkovi a dať si do poriadku vlasy, tak si kúpil vlasový prípravok a s jeho pomocou urobil, čo bolo v jeho silách, aby z nich vykúzlil nadčasový pánsky účes. Prípravok navyše dodával ich prirodzenej červenohnedej farbe výrazne tmavší odtieň. Spokojne sa na seba usmial, tešilo ho, že na rozdiel od mnohých jeho bývalých spolužiakov mal minimum vrások, zdravý rovný chrup a pevnú pružnú pleť. Mal tridsaťtri, ale vyzeral prinajmenšom o päť rokov mladšie.

Christopher si uhladil chlopne na kabáte ušitom na mieru, počkal ešte chvíľu, kým to nevyzeralo, že sa Amy už-už chystá odísť, a potom vošiel do reštaurácie.

Prebehol očami po miestnosti zariadenej v bežnom, nevýraznom štýle, akoby v nej niekoho hľadal. Len čo sa ich pohľady stretli, sklamanie z jeho nedochvíľnosti sa razom vytratilo. Christopher mal pocit, akoby ju nejaká neviditeľná sila prikovala ku stoličke. Zmohla sa iba na nervózne: „Ahoj.“

„Ahoj, Amy. Prepáč, že meškám,“ ospravedlnil sa Christopher, podal jej sebaisto ruku a pobozkal ju na obe líca.

„Nič sa nedeje, sama som sem prišla iba pred chvíľou,“ zaklamala a sťažka preglgla.

„Zdržala ma práca na novom časopise, na ktorom teraz pracujem,“ dodal Christopher a sadol si naproti Amy. „A potom som zostal trčať v zápche.“

„V e-maile si písal, že si grafický dizajnér,“ poznamenala Amy.

Podľa toho, ako sa doňho vpíjala pohľadom, mal dojem, že je celkom v pohode.

„Presne tak. Som na voľnej nohe, takže väčšinou pracujem hneď na niekoľkých projektoch naraz.“

„A pre koho tú grafiku robíš?“

„Prevažne pre odborné časopisy luxusných značiek, spoločnosti, ktoré vyrábajú jachty alebo lietadlá, a vydavateľov brožúr propagujúcich dovolenkové destinácie, ktoré by si v bežnej cestovke zrejme nenašla,“ pochválil sa. „Sú to všetko veľmi exkluzívne záležitosti.“

Amy však ani zďaleka nevyzerala taká ohromená, ako očakával. „Kde máš štúdio?“ spýtala sa.

„Pracujem z domu v Holland Parku, čo mi absolútne vyhovuje. Neobjednáme si niečo na pitie?“

Christopher posunul svoj prázdny pohár tak, že stál tesne vedľa Aminho, a roztvoril nápojový lístok. Keď prišla čašníčka, objednal fľašu toho najdrahšieho vína, aké mali v ponuke.

„Budeš aj jesť?“

Zdvihol zrak a zadíval sa jej do očí. V duchu uvažoval, aký zvuk by jej asi vyšiel z úst, keby sa jej do hrdla zarezávala jeho spoľahlivá garota. Fascinovalo ho, že každá z jeho doterajších obetí v takej chvíli škrekotala inak.

Pozrel na Amy a spýtavo zdvihol obočie. „Máš čas? Žeby sme si dali aj niečo pod zub?“ spýtal sa.

„Áno, veľmi rada,“ odvetila. Snažila sa svoju dychtivosť skrývať, ale veľmi jej to nešlo.

Obaja sa v tichosti začítali do jedálneho lístka. V jednej chvíli Christopher cítil, ako Amy odtrhla oči od stránok a skúmavo si ho prezerá. Pozrel na ňu. Previnilo sa usmiala a on videl, že sa červená. V rýchlosti zistil, či má aj rozšírené zreničky. Prečítal toho o ľudskom správaní dosť, aby vedel, že takéto reakcie znamenajú iba jedno – že sa jej páči.

„Nebude ti prekážať, keď si na chvíľu odskočím?“ spýtala sa. „Pokojne môžeš objednať aj za mňa. Ber to ako taký úvodný test, ktorý ukáže, do akej miery naozaj k sebe patríme.“

„Ale iste,“ odvetil, a keď sa zdvihla od stola, vstal krátko aj on.

Vydávať sa za džentlmena mu nerobilo najmenšie problémy, zato iné schopnosti, ako je orientácia v gestách a vo výrazoch tváre či vnímanie ľudských emócií, nadobúdal z kníh a inštruktážnych videí. Kým čakal na Amy, precvičil si niekoľko rôznych úsmevov a skontroloval mobil, aby zistil, kde sa práve nachádza Osmička. Dúfal, že kým s Amy dojedia dezert, bude už doma, pretože z reštaurácie k jej bytu to bolo iba desať minút autom.

Keď Amy vychádzala z toalety, všimol si, že si do kabelky dáva telefón. Ktovie, pomyslel si, možno volala kamarátke, aby ju informovala, že jej prvé rande s dokonalým náprotivkom prebieha dobre. Očividne patrila k tým deväťdesiatim dvom percentám, ktorým sa ich vyvolený partner okamžite zapáči.

Amy sa vrátila k stolu, a keď si sadala, spontánne si prebehla jazykom po perách. V tomto jej geste bolo čosi, čo Christopherovi znenazdajky rozprúdilo krv v žilách, až sa mu mierne zakrútila hlava. Ako pri prvom potiahnutí z cigarety alebo keď sa prudko postavil. Pričítal ten pocit únave a zbavil sa ho rovnako rýchlo, ako ho prepadol.

„Je všetko v poriadku?“ spýtal sa. Stále sa viditeľne červenala.

„Ale hej, len som musela zavolať do práce,“ odpovedala. „Posledné týždne tam vládne riadny zmätok.“

„Vidíš, ani som sa ťa nespýtal, čo robíš.“

„Vážne? Myslela som si, že som sa ti už o tom zmienila.“ Amy sa napila vína. „Som policajtka.“

13. kapitola

JADE

Počas celého toho tridsaťhodinového presunu Jade spala asi tak tri hodiny, aj to prerušovane. Doposiaľ letela najďalej do Magalufu, s kamarátkami z vysokej, a skončilo sa to s nápisom VSTUP ZAKÁZANÝ na ľavej polovici zadku, ktorý si tam dala vytetovať v opileckom ošiali.

Prevažnú časť letu z Heathrow do Bangkoku v Thajsku a odtiaľ potom do Melbourne strávila s prstami zaťatými do opierok sedadla. Pri každej turbulencii sa desila, že sa lietadlo zrúti na zem. To bola jedna z vecí, o ktorých sa s kolegyňami z práce nechcela baviť, keď ju prehovárali, aby sa vypravila za Kevinom – mala panický strach z lietania. Prečítala už triler, ktorý si stiahla do čítačky, a pozrela si šesť filmov za sebou, len aby sa nejako rozptýlila a nemyslela na najhoršie. Napokon sa jej krátko pred pristátím podarilo trochu si zdriemnuť.

Mala len chvíľu na to, aby sa prezliekla a občerstvila, než si v požičovni vyzdvihla vopred zarezervované auto. Odľahlo jej, keď zistila, že Austrálčania jazdia na tej istej strane vozovky, na ktorú bola zvyknutá z domova. Zadala do navigácie požadovanú adresu. Do Echucy v Murrayskej kotline, kde sa začne nová fáza – a zároveň to najväčšie dobrodružstvo – jej života, to bolo nejakých dvestopäťdesiat kilometrov. Vydala sa po diaľnici Great Northern Highway, cestou si pospevovala spolu s Edom Sheeranom a Beyoncé a snažila sa nestratiť nervy.

Myslela na rozhovor so Shawnou a Lucy, ktorý sa odohral len pred desiatimi dňami. Dívala sa na ne ponad stôl v kantíne a čím ďalej, tým viac si uvedomovala, ako sa pomaly stáva jednou z nich – jednou z tých žien s kilami šminiek na tvári, falošnými príčeskami a posadnutosťou udržať si za každú cenu štíhlu figúru, aby mali o ne chlapi stále záujem. Zároveň im však bola vďačná za to, čo jej povedali. Mali pravdu. Výhovorky boli zbytočné, neexistoval nijaký dôvod, prečo by nemohla odletieť do Austrálie a stretnúť sa s Kevinom. Jediné, čo jej v tom bránilo, bol strach z neznáma. Jade sa páčilo pomyslenie, že keď zvládne ten nekonečný let, už sa potom nebude báť vôbec ničoho.

Na konci týždňa už mala kúpenú otvorenú spiatočnú letenku do Austrálie. Zaplatila ju z kreditky. V čase, keď si Shawna zvykala na Jadin maličký skromný byt, ona sa usádzala na pohodlné sedadlo v autobuse smerujúcom na letisko Heathrow. Nemala ani predstavu, čo ju v nasledujúcich týždňoch čaká, a bola z toho celá bez seba.

Rodičom poslala iba krátku správu z letiska, v ktorej im oznámila, čo má v pláne. Podľa rýchlosti, s akou jej zavolali späť, usúdila, že s jej nápadom zrejme nesúhlasia, s istotou to však tvrdiť nemohla, pretože im nezdvihla telefón. Dobre vedela, aká vie byť zavše vznetlivá, a nechcela, aby na ňu prenášali svoj negativizmus a ešte väčšmi dráždili jej napnuté nervy.

Znovu pozrela na Kevinovu fotografiu, ktorú si nastavila ako šetrič displeja na mobile, a bolo jej jasné, že sa určite nesklame.

Trojhodinová jazda na Kevinovu farmu ubehla celkom rýchlo. Zastavila na kraji cesty a vystúpila z auta, aby si ponaťahovala zdrevenené nohy. V tej chvíli jej nervozita dosahovala vrchol. Spaľujúca horúčava ju zasiahla ako nečakaný úder päsťou do tváre, ešte šťastie, že sa pred cestou sem dôkladne natrela opaľovacím krémom s UV faktorom päťdesiat. Inak by jej bledá pokožka taký nápor nevydržala. Vôbec netušila, ako to tu v tej horúčave zvládne.

Pozrela na ceduľu s nápisom WILLIAMSONOVA FARMA, pripevnenú k zhruba meter vysokému drôtenému plotu, ktorý sa ťahal pozdĺž prašnej cesty. Tú po oboch stranách lemovali vysoké štíhle stromy, zakorenené hlboko vo vyprahnutej pôde. V diaľke pred ňou sa črtal veľký biely dom a strechy prístavkov a stodôl, ktoré poznala z Kevinových fotiek.

Cítila, ako sa jej zviera žalúdok. Ako zakaždým, keď si v duchu predstavovala ich stretnutie. A teraz je tá chvíľa tu, a ona sa jej desí. Čiastočne aj preto, lebo Kevin o jej príchode nemal ani potuchy. Chcela sa objaviť pri jeho dverách bez ohlásenia.

Ešte na letisku v Heathrow mu poslala esemesku s nevinnou lžou. Vymyslela si, že sa chystá prejsť k inému mobilnému operátorovi, a preto bude deň, možno dva, nedostupná. Zdalo sa, že tá správa ho znepokojila, Jade ho však ubezpečila, že sa ho tým rozhodne nesnaží zbaviť. Skôr naopak, pomyslela si v duchu.

Vzala do ruky mobil, nastavila na ňom režim fotoaparátu a cvakla si selfíčko s farmou Kevinových rodičov v pozadí.

„Ahoj, zlato, si okej?“ napísala mu potom správu. Prsty sa jej triasli ako nejakej nemohúcej starene, ešteže v mobile existuje prediktívne zadávanie textu.

„Ahoj!“ odpovedal jej Kevin takmer okamžite. „Už si mi naozaj chýbala! Takže už máš nový telefón?“

„Áno.“

„Práve som v stajni pri kravách. Neverila by si, ako to tu páchne!“

„Chudáčik! Skús si tipnúť, kde som ja.“

„V posteli?“

„Skús ešte raz.“

„Stále v práci?“

„Nie,“ odpísala mu Jade, a potom mu poslala fotku, ktorú urobila pred niekoľkými minútami.

Napäto čakala na odpoveď, srdce jej v hrudi búšilo ako zvon. Ale namiesto esemesky sa spustilo zvonenie.

„Prekvapenie!“ zvýskla do telefónu. „Som tu!“

„Nemala si sem prísť. Prepáč,“ odvetil stroho Kevin a zložil.

14. kapitola

NICK

„Neotváraj to!“ kričala Sally na Nicka cez telefón. Znela dosť vzrušene. „Vydrž, kým sa obaja nevrátime domov, pozrieme sa na to spolu.“

Sally sa priznala Nickovi, že od chvíle, čo ju jej inteligentné hodinky upozornili na nový e-mail od agentúry Vyvolení podľa DNA, má žalúdok až v hrdle. Akoby bola uväznená vo výťahu, ktorý sa rúti voľným pádom z dvadsiateho poschodia. Musela mu okamžite zavolať, a zatiaľ čo trpezlivo čakala na druhom konci linky, kým si Nick neskontroluje e-mailovú schránku, zistil, že aj jemu prišlo oznámenie odoslané z rovnakej adresy.

Práve dostal za úlohu vymyslieť svižný originálny spôsob, ako propagovať novú značku intímnych obrúskov pre ženy. Namiesto toho, aby sa venoval zadaniu, sedel nečine za stolom a premýšľal, čo asi v tom e-maile nájde.

Najviac ho však znepokojovala Sally a to jej neodbytné naliehanie, aby podstúpili test DNA a zaregistrovali sa do databázy. Domnieval sa, že pokiaľ ide o ich spoločnú budúcnosť, vidia ju obaja rovnako a nemajú o nej žiadne pochybnosti. Avšak Sallina nutkavá potreba upevniť ich presvedčenie ešte čisto vedeckým dôkazom iba prehlbovala jeho obavy, že pre svoju budúcu manželku nie je dosť dobrý, že päťročný vekový rozdiel medzi nimi je priveľký a že je – a vždy bude – pre ňu nevyspelý.

Keď sa Nick konečne dostal domov, polhodinu po príchode svojej drahej polovičky, Sally už dopíjala druhý pohár červeného vína. Sedela na kuchynskom ostrovčeku a pohojdávala nohami.

„Prepáč, že idem tak neskoro,“ začal. „Zdržal som sa na porade a...“

„To je fuk,“ prerušila ho Sally a nervózne vyprázdnila pohár na jeden hlt. „Radšej sa na to rýchlo pozrime, nech už to máme z krku.“ Prstami voľnej ruky klepkala nepokojne po doske ostrovčeka.

„Môžem ešte predtým niečo povedať?“ spýtal sa Nick a prisadol si k nej. „Je mi jedno, aké budú výsledky. Pokiaľ ide o mňa, pokojne ma môžu spárovať trebárs aj s Jennifer Lawrenceovou, pre mňa sa absolútne nič nezmení. Ty si tá pravá, s ktorou mi je súdené prežiť zvyšok života, bez ohľadu na to, čo bude napísané v tých e-mailoch.“

Sally sa usmiala a objala ho. Potom vzala do ruky telefón a ťukla na ikonu znázorňujúcu e-mail. „Pripravený?“ spýtala sa Nicka, prešla párkrát prstom po displeji a otvorila správu. Zatvárila sa sklamane. „Píše sa tu Žiadna zhoda.“

V miestnosti zavládlo zlovestné ticho. Ani jeden z nich nevedel, čo má tomu druhému povedať. Napokon Nick objal Sally okolo pliec.

„My to zvládneme, uvidíš. Ja viem, že nám to bude fungovať,“ chlácholil ju. „Funguje to miliónom dvojíc, a my budeme patriť medzi ne. To, že nás ten program nespároval, neznamená, že nemáme byť spolu. Predsa ma stále ľúbiš, či nie? Bez ohľadu na to, čo si práve zistila. Nemám pravdu?“

„Pravdaže ťa ľúbim,“ odvetila tlmeným hlasom, schúlená v jeho objatí.

„Tak potom sa na tieto chemicko-biologické drísty môžeme zvysoka vykašľať. Náš vzťah nič nezmení.“

Sally sťažka preglgla a rozplakala sa. „Prepáč, mrzí ma to,“ fňukala. „Len som sa chcela uistiť, že my dvaja máme budúcnosť... že sme boli predurčení na to, aby sme boli spolu.“

„Čo keby sme tú predpoveď radšej nechali na nás dvoch?“

Sally sa usmiala a oprela sa čelom o Nickovo. Vnorila mu prsty do hustých čiernych vlasov a perami sa priblížila k jeho ústam.

„Poďme von, dáme si niekde skorú večeru,“ navrhol. „Môžeme vyskúšať tú novú tureckú reštauráciu, čo nedávno otvorili na hlavnej ulici. Pozývam ťa.“

Sally prikývla. Nick zoskočil z ostrovčeka a zamieril k vešiaku na dverách, kde mal zavesenú rifľovú bundu.

„A čo ty?“ spýtala sa nesmelo.

„Čo ja?“

„Ako si dopadol ty?“

„To je mi fuk,“ mykol ľahkovážne plecami Nick. „To, čo potrebujem vedieť, už viem.“

„A ja zase potrebujem vedieť, čo ty nemusíš. Skús sa vžiť do mojej kože. Môj snúbenec má možno kdesi dokonalého partnera, a ja to nie som. Rada by som vedela, kto je mojou rivalkou – ak teda aj ona podstúpila test.“

„Ty nemáš žiadnu rivalku.“

„Aj tak to otvor, zlato. Prosím.“

„Tu máš, chytaj,“ povedal Nick a hodil jej svoj telefón. Sally ho pohotovo chytila a vyhľadala v ňom e-mail od agentúry.

„Preboha!“ zhíkla a hlasito sa rozosmiala. Priložila si dlaň na ústa a vytreštila oči na Nicka.

„Čo je? Našli mi dokonalého partnera?“

„Nepochybne našli,“ uškŕňala sa Sally.

„Kristepane, len mi nevrav, že ma spárovali s tvojou matkou.“

„Nie, neboj, moja matka to nie je. Tvojím dokonalým náprotivkom je muž a volá sa Alexander.“

15. kapitola

ELLIE

Ellie mala pocit, že má tvár zaliatu betónom. Nemohla sa dočkať, kedy sa vráti domov a odstráni z nej tú hrubú vrstvu mejkapu, čo jej tam nakydala vizážistka.

Po dopoludní strávenom pred kamerami najrôznejších medzinárodných spravodajských kanálov sa ju novinár z týždenníka The Economist pokúšal naviesť na to, aby rozprávala radšej o svojich súkromných záležitostiach než o uvedení novej, vylepšenej aplikácie jej spoločnosti na trh. Roky praxe však Ellie naučili včas rozpoznať, kedy má pred sebou iba ďalšieho rýpala dychtiaceho po senzáciách, ktorý sa jej snaží dostať pod kožu. Zdvorilo sa naňho usmiala a pripomenula mu skutočný dôvod, prečo mu poskytuje rozhovor.

Keď ju šéf ochranky Andrei viezol z centra Londýna späť do jej rezidencie v Belgravii, otvorila si na tablete zabezpečený interný komunikačný kanál, kde ju už čakal súbor, ktorý jej poslala jej osobná asistentka.

Súbor mal názov TIMOTHY HUNT. Bezpochyby obsahoval veľmi podrobné informácie o jej dokonalom náprotivku vybranom na základe analýzy DNA, ktoré si vyžiadala. Váhavo držala prst nad ikonou súboru. Vôbec si nemyslela, že pri jeho otváraní bude taká nervózna. Obávala sa, čo všetko v ňom nájde, aké detaily sa Ule podarilo vyhrabať. Predpokladala, že Ula dala na jej radu a zadala túto úlohu tímu, ktorý si firma platila výlučne na preverovanie potenciálnych zamestnancov a pátranie po autoroch výhražných e-mailov, ktoré Ellie často dostávala.

Zhlboka sa nadýchla a otvorila súbor. Bolo v ňom niekoľko dokumentov: článok z akýchsi miestnych novín s fotografiou Timothyho provinčného futbalového mužstva, životopis stiahnutý z jeho profilu na LinkedIn, história ním navštívených internetových stránok za posledných šesť mesiacov, bankový výpis a niekoľko rôznorodých fotografií. Radšej ani nechcela vedieť, akými pochybnými metódami boli tieto informácie zozbierané.

Najprv si zväčšila fotografiu futbalového tímu a začítala sa do textu pod ňou. Po chvíli v ňom konečne našla meno Tim Hunt. Stál v zadnom rade: priemerná výška, priemerná postava, krátke tmavé vlasy, miestami trochu ustupujúce, briadka a široký úsmev. Z fyzickej stránky rozhodne nebol jej typ.

Zbežne si prečítala jeho životopis. Dozvedela sa z neho, že odkedy ukončil štúdium na univerzite, vystriedal celý zástup zamestnávateľov, predovšetkým z oblasti výpočtových technológií. História navštívených stránok na jeho počítači bola typická pre muža v jeho veku: videoklipy hitov z deväťdesiatych rokov a epizódy seriálu Griffinovci na kanáli YouTube, výsledky futbalových zápasov a pretekov Veľkej ceny Formuly 1, občas nejaké porno – našťastie, žiadne úchylné – a pravidelné nákupy filmov a hudby na Amazone a Spotify. Mal rád Coldplay, Foo Fighters a Stereophonics a díval sa na všetko, kde hral Matt Damon alebo Leonardo DiCaprio. Nič, čo by sa páčilo jej. Výpis z bankového účtu prezrádzal, že bežné veci obvykle nakupuje v Tescu a Aldi, oblečenie u Burtona a v Nexte, pravidelne prispieva nadačným fondom, ktoré pomáhajú ľuďom s Alzheimerom, ako aj psím útulkom, a niečo si každý mesiac odkladá aj na dôchodok.

Nič nenaznačovalo, že bol alebo je ženatý, ani že má priateľku či deti. Jeho register trestov bol čistý, žiadny osobný bankrot, žiadne väčšie problémy s peniazmi. Hypotékové splátky mal celkom rozumné, pôžičku z kreditnej karty splácal včas, nijaký úver zo študentských čias ho nezaťažoval. Na sociálnych sieťach sa v podstate nevyskytoval. Jedinou výnimkou boli jeho občasné komentáre v diskusnom fóre na webe futbalového klubu Cambridge United.

Skrátka, Timothy Hunt bol podľa všetkého obyčajný chlap, napriek tomu ju práve s ním malo spájať výnimočné puto.

„Môžeme to vziať cez King’s Road?“ požiadala Andreia a vysvetlila mu, čo chce. Andrei zastavil pred obchodom a po chvíli sa vrátil aj s úplne novým mobilom s predplatenou kartou, aby sa nemusela zbavovať svojho súčasného čísla. Takýto telefón mala naposledy ako chudobná študentka. Pristihla sa, ako sa pri tej spomienke na časy, keď jej život nebol ani zďaleka taký komplikovaný ako dnes, usmieva.

Naťukala Timothyho číslo a začala písať správu. „Čau. Volám sa Ellie a vraj som tvoja dokonalá polovička.“ Na okamih sa zarazila, potom celú správu vymazala. Pripadala jej príliš bezstarostná. „Ahoj, som tvoj dokonalý náprotivok z Vyvolených podľa DNA. Nechceš sa so mnou stretnúť?“ To zase znelo píliš koketne. „Ahoj, Timothy. Myslím, že by sme mali stráviť zvyšok života spolu,“ vyťukala do tretice a pridala smajlíka.

Chvíľu váhala, potom správu predsa len odoslala. Od toho okamihu nehybne hypnotizovala telefón v ruke a v duchu premýšľala, čo sa na ňu z tej Pandorinej skrinky, ktorú práve otvorila, asi tak vyvalí. Na odpoveď nemusela čakať dlho – telefón zapípal tak hlasno, až sa strhla.

„No nie, budúca pani Huntová, prečo ti to trvalo tak dlho?“ odpísal jej Timothy a pridal žmurkajúceho smajlíka. „A, prosím, oslovuj ma Tim.“

Má zmysel pre humor, pomyslela si Ellie a razom sa celá uvoľnila. „Prepáč, mala som priveľa práce s výberom svadobných šiat,“ odpovedala mu a pridala emodži ženy so závojom.

„To je ale náhoda, tiež som si vyberal oblek. Tak mi o tej mojej budúcej manželke niečo prezraď, pretože zatiaľ o nej toho veľa neviem. Rád by som zistil, čo nás to vlastne spája, kým nám zarezervujem termín na matrike.“

„Takže žiadny kostol?“

„Nie, tam takí satanisti ako ja nie sú vítaní.“

„Tak už máš niečo, čo nás spája,“ odpovedala a pridala smajlíka s rohmi.

„Čím sa živíš?“

„Kradnem druhým duše.“

„Myslel som tvoje povolanie.“

„Prepáč. Popri uctievaní Lucifera už stíham len nudnú kancelársku prácu. A ty?“

„Som magor do počítačov.“

Ellie si ani nevšimla, že sa cestou zasekli v zápche, nevšímala si ani prudký dážď, ktorý jej šibal do okna. Keď po polhodine Andrei konečne zastal pred jej domom, bola prilepená k mobilu ako nejaká pubertiačka, ďatľovala Timovi jednu esemesku za druhou. Andrei otvoril dvere a podržal nad nimi dáždnik.

„Môžem svoju budúcu ženu pozvať niekedy na drink?“ napísal Tim.

„Ja neviem...“ odpísala mu.

„Nehryziem, naozaj. Každému prospeje skúsiť zavše niečo nové.“

Ellie si zahryzla do pery a schovala mobil do kabelky. Andrei ju medzitým odprevadil do domu. Chvíľu zvažovala, či si má do svojho života pustiť úplne neznámeho muža, alebo nie. Hlavný dôvod, prečo sa zaregistrovala do Vyvolených podľa DNA, sa odrazu zhmotnil do skutočnej ľudskej bytosti z mäsa a kostí. Mala meno a tvár a čakala na jej odpoveď. Ellie sa však bála. Vytiahla telefón z kabelky a prečítala si ešte niekoľkokrát jeho poslednú správu.

„Tak dobre, prečo nie,“ odpísala mu napokon, ale strachu sa nezbavila.

„Máš čas v piatok večer?“

16. kapitola

MANDY

Mandy sa o svojom vyvolenom dozvedala oveľa viac na jeho spomienkovom obrade než zo svojho pátrania na internete.

Cítila sa ako nejaká podvodníčka, keď sedela sama v zadnej lavici Kostola svätého Petra a všetkých svätých a počúvala Richardových priateľov, ktorí bavili zhromaždenie veselými historkami z jeho života. Rozprávali o tom, čo ho naplňovalo a ako sa zachoval, keď ho jeho blízki potrebovali. Mandy zistila, že Richard bol tímový hráč nielen v športových disciplínach, ale aj v bežnom živote, lojálny partner a človek, o ktorého ste sa mohli kedykoľvek oprieť. Dozvedela sa, že hral hokej a bedminton za okres, v dvanástich rokoch sa stal vegetariánom a v sedemnástich prekonal rakovinu. Pozitívny prístup k životu mu pomáhal zvládať chemoterapiu. Mandy si vybavila jeho fotky z ciest na Facebooku. Ktovie, možno ho k poznávaniu sveta inšpirovala práve prekonaná choroba.

Richard sa zúčastnil aj na dvoch maratónoch na podporu Macmillanovho centra pre liečbu rakoviny a organizoval prekážkové dráhy a výcvikové kurzy pre miestnych obyvateľov s poruchami učenia. V porovnaní s ním si Mandy pripadala ako tá najsebeckejšia lemra na svete. Bolo jej jasné, že keď príde jej čas, určite na ňu nebudú spomínať tak ako na Richarda a jeho dobročinné skutky.

Mandy sa dozvedela tú zdrvujúcu správu o smrti svojho vyvoleného asi pred dvoma týždňami.

Bola sklamaná, že sa jej ešte neozval, a tak sa napokon rozhodla, že prvý krok urobí ona. Dala si pozor, aby mu hneď v úvodnom e-maile nevytrúbila, že si ho už vyhľadala na sociálnych sieťach a že si založila samostatný súbor, do ktorého si z nich posťahovala jeho fotografie. Priložila však k nemu svoju fotku spred troch rokov, keď bola štíhlejšia a nemala toľko vrások; tie prišli s rozvodom. Nezabudla pripísať svoju e-mailovú adresu a telefónne číslo na mobil.

Na jej veľké sklamanie však neprišla žiadna odpoveď. Nijaký e-mail, nijaká esemeska ani telefonát. Sprvu si myslela, že sa Richardovi nepáči, ale potom si pripomenula, že keď sú si dvaja ľudia súdení podľa DNA, vzhľad nie je dôležitý – údajne. Žeby si zase obul túlavé topánky a vydal sa do sveta? Na sociálnych sieťach tomu však nič nenasvedčovalo... Možno skončil niekde vo väzení, možno je chorobne hanblivý, je dyslektik alebo si zlomil obe ruky a nemôže písať... Mandy sa chytala každej slamky.

A potom, čírou náhodou, keď si otvorila jeho profil na Facebooku – ten deň už po niekoľký raz –, uvidela správu, ktorú v ňom zanechala Richardova sestra pre všetkých jeho priateľov. Oznamovala, kedy a kde sa bude konať spomienkový obrad na jeho počesť.

Mandy civela na monitor a čítala si tú správu stále dokola. Spomienkový obrad? Čo to má, dočerta, znamenať? Nedávalo jej to zmysel. Richard predsa nemôže byť mŕtvy. Veď sa len nedávno našli – tak ako môže byť jediný človek na svete, ktorý je pre ňu stvorený, už po smrti? A ako je možné, že si tú správu nevšimla už skôr?

Keď sa pozrela na Richardov profil pozornejšie, zistila, že jeho fotografie boli verejne prístupné, zato jeho príspevky si mohol prečítať len vybraný okruh ľudí. Požiadala ho teda o priateľstvo v nádeji, že jeho sestra jej žiadosti vyhovie, a ona sa tak bude môcť dozvedieť viac. Po niekoľkých dňoch napätého očakávania bola jej žiadosť o priateľstvo prijatá. A razom mala pred sebou nekonečné vlákna odkazov a kondolencií od jeho priateľov z celého sveta. Všetci vyjadrovali neskonalú úctu človeku, ktorého si uchovávali hlboko vo svojich srdciach.

Doľahol na ňu obrovský smútok, mala pocit, že sa pod jeho ťarchou udusí. Robila, čo bolo v jej silách, aby sa mohla znova nadýchnuť. Naliala si pohár prosecca a prešla internetové stránky miestnych novín. Postupne dohľadala všetky uverejnené informácie o Richardovej nehode. Raz večer, keď so svojimi hokejovými spoluhráčmi oslavoval víťazný zápas, oddelil sa od skupiny a dotackal sa až na cestu, kde ho zrazilo okoloidúce auto. Šofér z miesta činu ušiel. Našli ho až po niekoľkých hodinách. Ležal pri krajnici s ťažkým poranením hlavy.

Mandy napokon podľahla narastajúcim emóciám a rozplakala sa. Plakala celú noc až do skorých ranných hodín. Prezerala si Richardove fotografie a bolo jej ľúto za všetkým, čo mohol vniesť do jej života, ale už nikdy nevnesie.

Nikdy nezažijú to nadovšetko dôležité prvé rande, nikdy sa nebudú milovať po prvý raz. Nikdy nebude počuť, ako jej hovorí, že ju ľúbi, nevybudujú si spoločný domov ani nezaložia rodinu. Nikdy nezistí, aké to je byť pre niekoho tým najdôležitejším v živote. Začali sa napĺňať jej najväčšie obavy – že zostane ďalej tou osamelou, stagnujúcou a odvrhnutou tridsiatničkou, akou bola už od rozvodu.

Chodila nervózne po byte a premýšľala, čo teraz urobí so svojím životom. Nebola pripravená zmieriť sa s tým, čo sa stalo. Musela sa o mužovi, ktorého jej osud z ničoho nič vzal, dozvedieť viac. A tak sa rozhodla, že sa votrie bez pozvania na slávnostný rozlúčkový obrad na jeho počesť, keď už sa nemohla zúčastniť na Richardovom pohrebe.

Prejavy na Richardovu počesť sa pomaly končili a jeho priatelia sa ohľaduplne trúsili uličkou k otvoreným dverám vedúcim do miestnosti, kde Mandy zahliadla stoly obťažkané fľašami s nealkoholickými nápojmi, plastovými pohárikmi, papierovými táckami a obrúskami. Chvíľu váhala, dobre vedela, že ona medzi smútiacich pozostalých nepatrí, no napokon ju predsa len čosi prinútilo vydať sa za nimi.

Z reproduktorov visiacich na stenách znela softrocková hudba. Ľudia rôzneho veku si naberali jedlo na tácky, popíjali a rozprávali sa. Mandy si nebola istá, kam sa má postaviť, nakoniec zamierila ku skupinke živo debatujúcich mužov, pri ktorých stála mladá žena. Spomínala práve na to, ako skočil padákom, aby finančne podporil jeden psí útulok – napriek tomu, že sa bál výšok. Mandy sa zdržiavala v blízkosti skupinky a nenápadne počúvala ženinu historku, vďačná za ďalšiu informáciu o Richardovi. Jeden z mužov sa vzápätí rozhovoril o tom, ako Richard presvedčil niekoľkých svojich klientov, ktorým robil osobného trénera, aby sa k nemu pridali a absolvovali s ním každoročnú cyklojazdu naháčov ulicami Londýna. Aj v tomto prípade išlo o charitatívnu akciu. Ukázalo sa, že každý z nich má na Richarda nejakú veselú spomienku. Mandy ich mlčky počúvala, a odrazu pocítila silnú závisť.

„Rozprával vám niekedy, ako ho popŕhlila medúza?“ vyletelo z nej znenazdajky.

„Nie,“ odvetil muž s ofinou dlhou až po nos, a všetky oči razom spočinuli na nej. „Ako sa to stalo?“

Mandy bleskovo zalistovala vo fotografiách, ktoré mala uložené v hlave, až našla tú, kde Richard stál pri veľkom bielom katamaráne. Chystal sa nastúpiť na palubu a vydať sa na vyhliadkovú plavbu.

„Boli sme práve v Cairns,“ spustila Mandy. „Plávali sme v oceáne, keď vtom sa pri nás objavil celý roj medúz. Keď videl, ako sa pred nimi zúfalo snažím uniknúť a vrátiť sa na pláž, bez váhania doplával ku mne na surfe a pomohol mi na breh, aj keď sa pritom musel najprv dostať cez tie medúzy. Mal od nich popŕhlené obe nohy.“ Videla to úplne živo, akoby sa to stalo naozaj.

„Typický Rich,“ poznamenala tá mladá žena, ostatní pobavene prikyvovali. Aj Mandy sa usmiala. Cítila, ako jej po chrbte prebehol mráz – zvládla to, a nikto jej nemohol dokázať, že nehovorí pravdu.

„Ale ani to ho nezastavilo a o chvíľu už bol zase vo vode,“ dodala. „Nikdy nezabudnem, ako sme v Sydney sedeli v reštaurácii s výhľadom na prístavný most, popíjali drinky až do skorých ranných hodín a rozprávali si zážitky z ciest. Bude mi veľmi chýbať.“ Prinajmenšom v jej posledných slovách bolo aspoň zrnko pravdy.

„Prepáčte, my sa ešte nepoznáme,“ povedala žena, jemne chytila Mandy za rameno a nenásilne ju odviedla od ostatných.

„Som Mandy,“ predstavila sa jej Mandy a podala jej ruku.

„Chloe,“ odvetila žena. „A odkiaľ vy vlastne poznáte Richa?“

Mandy sa snažila nedať najavo paniku, ktorá sa jej rýchlo začala zmocňovať. Musela sa pohotovo vynájsť. „Ehm, no... my... sme sa zoznámili, keď cestoval po Austrálii. Po návrate domov sme zostali v kontakte.“

„Ako dlho ste tam boli?“

„No... niekoľko mesiacov.“

„A kde presne ste sa s ním zoznámili?“

„Myslím, že to bolo v Cairns. Prišiel sa tam s kamarátmi pozrieť na Veľkú koralovú bariéru. Potom sme sa nejaký čas potĺkali po Sydney.“

„Vážne? To je zaujímavé,“ povedala žena s predstieraným úsmevom. „Pretože keď Rich cestoval po Austrálii, pridala som sa k nemu a počas pobytu v Sydney sme sa jeden od druhého nepohli ani na krok.“

Mandy bolo jasné, že to s tými svojimi výmyslami riadne prehnala. Žena na ňu vrhla nahnevaný pohľad a ona cítila, ako sa jej sťahuje žalúdok.

„A teraz mi povedzte, kto ste a prečo rozprávate falošné historky ľuďom na spomienkovom obrade na počesť môjho brata.“

17. kapitola

CHRISTOPHER

Christopher bol hrdý na mnoho vecí – na svoj vzhľad, rozhodnosť, schopnosť dokonale manipulovať s druhými a na skutočnosť, že ho len máločo dokázalo vyviesť z rovnováhy.

Považoval sa za človeka, ktorý má svoje emócie pevne pod kontrolou. Keď bol konfrontovaný s niečím, čo mu nečakane narušilo starostlivo pripravený plán, jeho inštinkt mu pomohol rýchlo sa prispôsobiť novej situácii, aby mohol pokračovať k vytýčenému cieľu.

Amino priznanie, že je policajtka, bola však komplikácia ako hrom. Tak veľmi sa sústredil na svoje ostatné aktivity, že mu ani nenapadlo, aby si ju preveril. Považoval za samozrejmé, že všetky ženy sú také ako tie, na ktoré sa zameral – naivné, málo inteligentné a príliš dôverčivé. Pre policajtku to však neplatí.

Nájdenie ideálnej partnerky preňho neznamenalo nič zásadné, popravde, už sa s ňou ani nemienil viackrát stretnúť. Ich rande nebolo ničím iným než následkom jeho miernej zvedavosti. Odrazu to však začalo byť zaujímavé. Veľmi zaujímavé.

„Policajtka?“ zopakoval s nacvičeným úsmevom. „To je určite fascinujúca práca.“

„Väčšinou aj je,“ odvetila pyšne Amy. „Som detektívka seržantka, čo znamená veľa tvrdej práce, najmä ak slúžiš u Metropolitnej. Zavše makáš od nevidím do nevidím. Ale je to práca, ktorú môžem robiť celý život, keby som chcela.“

„Nemám ani predstavu, ako to u vás chodí,“ zaklamal Christopher. „Čo vlastne taký detektív seržant robí? Alebo by azda bolo lepšie použiť výraz vyšetruje?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Spriaznené duše (SK).
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.