Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Marta Helingerová

Uzdravte svou duši
Cesta k vnitřní svobodě a zdravým vztahům

Vydala GRADA Publishing, a.s. pod značkou ALFERIA.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6873. publikaci

Odpovědná redaktorka Zuzana Böhmová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Ilustrace na obálce a uvnitř knihy Hedvika Paděrová
Počet stran 168
První vydání, Praha 2018
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2018

ISBN 978-80-247-3111-7 (ePub)
ISBN 978-80-247-3112-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-0321-8 (print)

Neříkejte: „Našel jsem cestu duše,“ raději řekněte:
„Potkal jsem duši, kráčející po mé cestě.“
Neboť duše kráčí po všech cestách.

Duše nekráčí přímočaře, ani neroste rovně jako rákos.
Duše se rozvíjí jako lotos s nesčetnými plátky svého okvětí.

O poznání sebe sama

Chalíl Džibrán, Prorok

Poděkování

Děkuji paní šéfredaktorce Kateřině Ščudlíkové za příležitost napsat tuto knihu, paní Zuzaně Böhmové za redaktorskou práci a oběma za velkou trpělivost.

Děkuji paní Hedvice Paděrové z Hořic, která svými krásnými obrázky tuto knihu ilustrovala.

Úvod

Se sebevědomím a pocitem vlastní hodnoty je to jako se zpíváním. Každý umí zpívat, jen to v sobě musí objevit. Stejné je to i se sebedůvěrou. Abychom ji objevili, musíme nejprve dobře znát sami sebe. Probrat svůj život, svoji minulost. Pochopit, kým jsme se stali a proč. Poznat, kým jsme a kým nejsme, co nám není vlastní, co jsme nevědomě přejali od svého okolí. Někdy pro nás bylo důležitější splnit nejrůznější očekávání než dávat najevo, kdo jsme a co potřebujeme, protože to by s sebou přinášelo riziko a strach, že nebudeme přijímání právě takoví, jací jsme. A tak jsme se nechali tvarovat.

Práci na sobě často odkládáme. Může jít o změnu v některé oblasti života, chuť chodit na terapii, navštívit zájmový kurs nebo vyrazit do cizí země, která nás už dlouho láká. Odkládáme to vše na později, na příští rok, až se to bude hodit, nebo dokonce rovnou na příští život. Nakonec jdeme za psychologem či terapeutem, až když trpíme úzkostmi, poruchami spánku, vzpamatováváme se z rozvodu či nás vyvede z rovnováhy jiná životní událost. Nebo se nečekaných událostí nakupí víc a už si se sebou nevíme rady. Pomoc lékařů nebo psychiatrů zpravidla vyhledáváme kvůli celé řadě psychických nebo fyzických potíží.

Hledáme něco, co nám pomůže, vyléčí naši duši. Máme pocit, že to najdeme ve vnějším světě, a trpíme neklidem a nejasným hledáním něčeho, co bude lékem na všechny naše potíže. Toto hledání lze přirovnat ke hledání spásy, která se nachází mimo nás, jakéhosi svatého grálu. Mnozí lidé stráví hledáním tohoto svatého grálu celý život. Obrazy takového hledání najdeme například ve snech, v nichž bloudíme lesem nebo obchodním domem. Řešíme vztahy, děti, zaměstnání, úspěchy i neúspěchy, hledáme „to pravé“. Z nabízených možností nám přecházejí oči, ale nedokážeme si vybrat. A když přece vybereme, nejsme si jisti, jestli je to to pravé.

Někdy se při pohledu na celost, kterou má být naše duše, neubráníme pocitu, že se před námi spíše otevřel chaos. Naše nitro, které má být zdrojem energie, moudrosti a poznání, připomíná spíše nehostinnou propast nebo soutěsku, kde se necítíme být doma a rozhodně nemáme pocit, že „toto je ta správná cesta“. Možná to není jedna cesta, ale spíše několik cest najednou. A my ani nevíme, po které zrovna kráčíme. Na začátku se dobrodružství sebepoznání může jevit jako nekonečné bludiště, kde se kříží a prolíná několik cest. Jung říká, že se pohybujeme na okraji mandaly. Ta správná cesta vede k jejímu středu.

Vyznat se v sobě je ten nejtěžší úkol, který navíc nikdy nekončí. Je to paradox, sami se sebou jsme v kontaktu neustále, a přesto nám poznání sebe uniká. Jako bychom ho měli na dosah, ale nedaří se nám ho dosáhnout. Jak říká Pema Čhödrön ve své knize Začni tam, kde jsi – od poznání jsme často odděleni jen mrknutím oka. Těmi nejčastějšími překážkami jsou naše navyklé vzorce myšlení, komunikační stereotypy, začarované kruhy, bloky, třinácté komnaty. Ať už je pojmenujeme jakkoliv, jsou to naše nevyřešená místa, slepé skvrny, stará zranění, které nám brání vidět sebe i ostatní, jací jsme. Máme potřebu do ostatních vkládat a vidět v nich to, co se zdráháme objevit a pojmenovat u sebe.

Vlastními vědomými prostředky máme sílu
se osvobodit od toho, co k nám nepatří,
co nejsme, a stávat se tím, kým doopravdy jsme.

V této knize najdete hned několik způsobů a cest, jak se podívat na sebe a svůj život. Kniha obsahuje řadu cvičení, která mohou pomoci lépe porozumět sobě sama a pochopit příčiny, proč jsme se sami sobě vzdálili. Sebelepší kniha nemůže nahradit terapii. Může však přinést inspiraci, nápady a třeba být i impulsem k další práci na sobě, například formou psychoterapie.

1Sebevědomí

1.1Utváření sebevědomí v dětství

Sebevědomí je budováno a ovlivňováno v podstatě od našeho narození. Ze své minulosti, ze svého dětství si přinášíme různá zranění. V prostředí rodiny, kde jsme vyrůstali, jsme se nenaučili vnímat svoji hodnotu a jedinečnost. Četná zklamání přinášela pocit nedůvěry v okolí i v sebe. Nedodržování slibů a neurčité přísliby mohly mít dopad na kvalitu vztahů s lidmi okolo nás a na vzájemnou důvěru. Obzvlášť v dětství je naše psychika velmi citlivá a snadno zranitelná.

Monika, matka dvou dětí, zažila, jak tchán s tchyní svým vnoučatům nadšeně vyprávěli, kam se všude společně podívají, nejvíce mluvili o ZOO, vzdálené 20 km od jejich bydliště. Když to trvalo už druhý rok, Monika prarodiče dětí požádala, aby dětem nabídli konkrétní termín, nebo alespoň rámcově – koncem měsíce, v červnu. Tchyně se urazila a prohlásila: „Dobře, tak o tom nebudeme mluvit.“ Monika zůstala jako opařená, protože chtěla, aby tyto sliby dostaly konkrétní rozměr. Takovou reakci nečekala. Prarodiče se divili, že k nim vnoučata již nechodí. Pochopitelně, děti jim přestaly věřit, přestaly brát jejich řeči vážně.

Je smutné, že pouhá otázka „Kdy tam tedy s dětmi pojedete?“ znamenala konec debaty nejen o výletu do ZOO, ale o všech dalších plánech ležících v neurčité budoucnosti, která nikdy nenastane. V celé nahotě se ukázalo, že dědu i babičku jen baví mluvit o této cestě a ve skutečnosti žádný reálný výlet s vnoučaty neplánují. Neuvědomují si, že děti opravdu věřily a těšily se, že stráví den v ZOO, jak jim to prarodiče mnohokrát líčili. Po zklamání a frustraci jim postupně došlo, že slovům dědy a babičky nemohou věřit.

Děti dostanou v takové situaci strach, když si uvědomí, že se nemohou spolehnout na to, co druhý vydává za pravdu. Vágní nebo protichůdné informace vyvolávají nejistotu a tato nejistota nahání hrůzu, vzniká pocit prázdnoty, vakua. Možná mávnete rukou, že se tam mohly jet podívat jindy nebo s rodiči či se školou. Možná jste to nezažili anebo se bráníte podívat do vlastní minulosti, kde takových nastřádaných frustrací, neuskutečněných přání a nedodržených slibů najdete habaděj.

Zajisté, jedna vlaštovka jaro nedělá, ale když se takových situací přihodí vícero a nejsou kompenzovány řadou dodržených dohod a situací, které vnášejí jistotu a řád do dětské mysli a každodenního života, pak takové zklamání nabude existenciálního rozměru.

Co jsme se v dětství
naučili, s tím se pak
v dospělosti vyrovnáváme.

Dojde ke generalizaci pocitu, že není možné se spolehnout na slovo blízkých. Že schází opora, pevný bod, kterého by se jedinec chytil a stavěl na něm pocit jistoty a důvěry ve svět a lidi kolem sebe. Každý máme nějakou přirozenou ochranu, abychom zvládali situace, které se nevyvíjejí podle našich představ. Když jich ale přibývá, nemáme už z čeho brát a každé, byť z vnějšího pohledu malé zklamání, může mít nedozírné následky. Zatne se do duše a utvrzuje v přesvědčení, že není možné věřit dospělým.

Dítě kolem sebe potřebuje mít opěrné body, nemá totiž dost zdrojů a zkušeností, aby oporu dokázalo najít samo v sobě. To může dokázat dospělý, který se rozhodne objevit své sebevědomí a jedinečnost a zvládnout dětské strachy a prázdnotu. Děti mají omezené kapacity vybudovat si sebevědomí samy, bez pomoci dospělých, a tak jsou náchylnější k tomu, že úzkostné pocity ovládnou jejich vnitřní svět. Je u nich daleko pravděpodobnější než u dospělých, že se úzkost a pocit izolovanosti odrazí v jejich postojích a tyto postoje se pak stanou pevnou součástí jejich charakteru. V dítěti převládne pocit strachu, strachu o přežití.

Dětství a rodičovské vzory

Děti jsou vydány na milost a nemilost svým rodičům a ti je ovládají dominantní duchovní atmosférou, kterou kolem sebe vytvářejí. Nedosáhly ještě věku rozumu, kdy by mohly ovládat svoje vlastní myšlenky, emoce a reakce.

Joseph Murphy[1]

Psychologové a duchovní učitelé někdy doporučují: buďte jako děti. Například Tony Buzan, úspěšný psycholog a uznávaný autor, který z dětské povahy čerpá inspiraci pro dospělý život a vnímá ji jako možnost dozvědět se něco o sobě a o svých vlastnostech. O tom, kterým z nich je třeba dát prostor a rozvíjet je a se kterými dále pracovat, protože kvůli nim někdy jednáme sami proti sobě. Shrňme si z tohoto doporučení to pozitivní:

Objevování země dětství

Podle Buzana jsou děti přirozenými hlasateli duchovní inteligence, všem radí: Pozorujte je a učte se od nich.

Neznamená to chovat se dětinsky, ale dívat se na svět dětskýma očima. I filosofie vznikla z úžasu a údivu nad světem, vnitřním životem, možností pozorovat, vnímat, myslet, cítit. I když jsme každý vyrůstali v jiné rodině, měli různé vztahy, řešili různé problémy, při vzpomínce na dětství se všichni ponoříme do zvláštní nostalgie. Chtěli bychom se vrátit do vybájeného světa, ve kterém jsme nikdy nežili, ale který přece existuje a skýtá nám neomezené možnosti, možnost spočinutí, načerpání sil.

Země dětství představuje stav, kdy dostáváme neomezené množství lásky, péče a pozornosti.

Máme objevovat zapomenuté stránky dětské povahy – své dětské já:

•Hýčkat si své pozitivní dětské vlastnosti – smysl pro dobrodružství, hravost.

•Pomocí svých smyslů vnímat známé věci novým způsobem.

•V přístupu k životu si vypěstovat lehkost – po fyzické, duševní i materiální stránce. Nikoliv lehkomyslnost, ale stav, kdy nebarvíme svět na růžovo, ani nemalujeme čerta na zeď. Odhodit zbytečná zavazadla. Děti si nezatěžují mysl něčím, co nepotřebují. Neznamená to brát věci na lehkou váhu, ale spíše se zbytečně nezatěžovat něčím, co nemůžeme ovlivnit nebo co nemůžeme vyřešit teď.

•Vnést do života rozmanitost – jet na neznámé místo, vyzkoušet činnost, kterou jsme nikdy předtím nedělali: zkoušet nová jídla, koníčky, místa. Nebo jíst jídlo, které známe, ale vychutnat si ho, jako bychom ho jedli poprvé.

I tady platí, že každá mince má dvě strany. Pěstujte v sobě dobré vlastnosti, které se váží k dětskému postoji, pojmenujte si je a pojmenujte si i ty méně lichotivé – jako například sobectví, nespokojenost, neposlušnost, vztek, znuděnost, nedůtklivost. Podívejme se například na vztek. Manifestuje nesouhlas s vnucováním vůle rodičů, je reakcí na nepochopení potřeb dítěte ze strany rodičů. Je tedy v určitých chvílích zdravým postojem, revoltou, která je namístě.

Právě ambivalentní fenomény nás mohou posunout dál, být klíčem k pochopení a náhledu postojů rodičů a k objevování a pochopení některých našich vlastností a hlavně pocitů. Například dětský vztek je někdy neúnosný, je prostředkem manipulace a nátlaku na rodiče, s jehož pomocí se dítě snaží prosadit si své. Ale někdy je i zdravou reakcí. A pokud je nám zakazováno své emoce projevovat, naučíme se své pocity potlačovat a ztrácíme kus sebe.

Zkuste si vzpomenout, máte ve vaší osobní historii takové okamžiky, kdy jste vztekem nebo neposlušností manifestovali něco, co vaše okolí nerespektovalo? Nesplněný slib, zbytečný zákaz nebo omezení, protest proti trestu za maličkost?

CVIČENÍ: Dětská země

Najděte si klidné místo a zavzpomínejte si. Jací jste byli jako malí? Jak jste se projevovali? Uvědomte si to dobré, co se vám v životě přihodilo, když jste byli malí. Zahrajte si malou hru na doplňování vět:

•V dětství mě nejvíce bavilo…

•Jako malá jsem měla ráda, když…

•Když jsem byl(a) dítě, byl(a) jsem…

•Napište si seznam co nejvíce vlastností.

V tomto cvičení se může ukrývat velká síla a klíč k prozkoumání a znovuobjevení části vaší duše, vlastností, které jste odhodili nebo se je naučili skrývat z obavy, že vás nepřijme okolí.

Vzpomeňte si, jaké jste měli vlastnosti. Co vám třeba vyčítali nebo často opakovali. To bude jen jedna část pravdy – realita, resp. interpretace vašeho jednání vaším okolím. Ta druhá část je váš vlastní prožitek, jak jste dané situace viděli vy, jaké jste ke svému jednání měli důvody a motivy a jak byste tutéž situaci pojmenovali tehdy a jak ji chápete dnes.

Když složíte všechny části dohromady, změní se nějak vaše vnímání tehdejších situací? Vaše chápání sebe a vašich rodičů nebo jiných dospělých, kteří na vás měli v dětství vliv?

Pokud se vám nedaří vzpomenout si, zkuste se zamyslet, co jste jako malí měli rádi. Jaká se vám líbila písnička, pohádka. Jaká pohádková postava byla váš vzor. Co se vám na ní líbilo. Jaké měla vlastnosti.

Jestli vás toto cvičení bavilo, výborně. Můžeme jít ještě dál.

CVIČENÍ: Objevte stinné (nepřijímané, vytěsněné) stránky své osobnosti

Chce to trochu odvahy a soustředění. Jaké pohádky nebo pohádkové postavy jste neměli rádi? Kterým jste nerozuměli, opovrhovali jimi či se jich báli? Jaké byly, jak se chovaly? Čím vás dráždily?

Co uměly nebo dělaly, co vy byste nikdy nedokázali, ale vlastně ani nechtěli umět?

Uvíznutí v zemi dětství

Objevování země dětství může být meditací, která nám přinese idealizovanou podobu našeho dětství, naše představy o dětství a dětské povaze. To je v pořádku, můžeme odtud načerpat mnoho pozitivních nápadů, energie a nadšení. Na druhou stranu, když si rozpomínáme „jak to vlastně bylo“, nemusí se vždy jednat jen o příjemné rozjímání a představování si situací a míst, kam bychom se chtěli vracet. Pro některé z nás je to bolestná zkušenost a zpracovat ji je úkol, který před námi leží.

Země dětství, jak ji předestírá Tony Buzan, nemusí být běžnou součástí naší osobní historie a už vůbec není místem, kam bychom se chtěli ve vzpomínkách vracet. Někdy nás chrání naše paměť, často si zkrátka nevzpomínáme a ani nechceme připomínat, jaké naše dětství bylo. Přesto můžeme právě kvůli vzpomínkám, které jsme podvědomě vytěsnili, v zemi dětství uvíznout.

V důsledku uvíznutí v zemi dětství se u nás může projevit odvrácená tvář dětské povahy – citová závislost. Je to stav, kdy dospělý člověk není schopen navazovat zdravé vztahy. Vztahy, které má, jsou komplikované, nevyrovnané, je v nich nepřiměřená vášeň, nestálost, vykořisťování. Část jeho duše je nezralá a má dětské potřeby. Ve vztazích, zvláště v emočně vypjatých situacích, se vrací do doby, v níž ve své zemi dětství uvíznul, a reaguje z pozice zraněného dítěte.

1.2Jak ztrácíme sebeúctu

•Pocit, že je se mnou něco špatně.

•Pocit, že si nic jiného (lepšího) nezasloužím.

•Pro lásku musím udělat cokoliv.

•Trpět ve vztahu je normální.

•Bojím se říci si o pomoc.

•Nevím, kdy je ten okamžik, kdy potřebuji pomoc.

To jsou indikátory, že nám chybí sebeúcta, sebedůvěra a sebeláska. Naučili jsme se nevnímat vlastní potřeby a fungovat v pozici oběti či zachránce. Snažíme se v první řadě zavděčit a neztratit nebo si získat lásku rodičů. Z toho plynou problémy v partnerských vztazích, kdy si nevědomě vybíráme určitý typ partnerů. Necítíme se ve vztahu s nimi dobře, ale atmosféra ve vztahu připomíná tu, ve které jsme vyrůstali. Pokud nemáme vyřešenou a pochopenou osobní historii, příběh našeho dětství, pohybujeme se ve vztazích, které lze nazvat destruktivní, asymetrické nebo manipulativní, celý život.

Člověk v pozici oběti nedisponuje svojí vědomou vůlí tak, jak by si přál. Má slabou pozornost, vynakládá velké množství energie na své vnitřní problémy, ke kterým nenachází řešení, anebo má slabou vůli své řešení prosadit a dostát mu. Postavit se na vlastní nohy a vyrazit do velkého neznáma. Pozice oběti nedokáže posílit naši sebeúctu a ani neumožní, aby vznikla.

Pozice oběti blokuje pocit zdravé sebeúcty.

Máme tendenci prožívat svá zranění stále dokola. Máme pocit, že na vině jsou vždy ti druzí. Pochopením vlastní role a toho, jak sami přiživujeme své sklony k destruktivním vztahům a různým závislostem, můžeme nastoupit cestu k uzdravení vlastní duše, cestu sami k sobě.

Pokud se vás téma destruktivních vztahů a citové závislosti dotýká, berte to jako příležitost skoncovat s destruktivními vzorci a programy, které jste si vypěstovali nejspíš už v dětství. Nesnažte se měnit partnera nebo děti. Soustřeďte se především na sebe. Vytvořte v sobě prostor pro transformaci. Když seberete odvahu, abyste se osvobodili od vzorců, které vám škodí, naleznete krajinu, která čekala na své znovuobjevení – krajinu své duše.

Sebeúctu snižují vztahy,
které navazujeme ze špatných důvodů.

Posilování sebevědomí, budování pocitu vlastní hodnoty a zdravé sebelásky je tak přirozeným nástrojem pro zlepšení kvality života. To zní hrozně, že? Jde to říci i jinak. Když se budeme mít rádi, tak si budeme jinak vybírat lidi, kteří vstoupí do našeho života. Dokážeme si nastavit hranice v současných vztazích a vymezit se proti tomu, co už jde na náš úkor. Nebudeme plýtvat svojí energií a časem. Dokážeme myslet i na sebe, bez pocitů viny. Dokážeme pečovat o sebe i o prostor, kde bydlíme.

Zdravá sebeláska přináší zdravé vztahy.
Její nedostatek se odráží se výběru našich partnerů,
stylu života a psychickém i fyzickém zdraví.

Cesta k sobě

Když chcete být zamilovaní, prožívat lásku, potřebujete k tomu partnera nebo partnerku. Ideální je, když tato osoba vaši lásku opětuje, a je přirozené na tomto nároku – vzájemném citu – trvat. Lidské vztahy jsou však spletité a nikdy se neopakuje stejný příběh. Ale je tu ještě jeden typ vztahu, na který se často zapomíná a kde často chybí láska – je to láska k sobě sama. Pokud tuto kvalitu vztahu k sobě necítíte, potřebujete v sobě tuto schopnost probudit a osvobodit se od bloků a omezení, které vám v tom brání.

Pro práci na sobě je potřeba vynaložit čas a úsilí. Pustit se do sebepoznávání a objevování sebe. Sebeúcta je něčím, k čemu se musíme dopracovat. Usilujeme tak o určité poznání a prožitek. Jakmile sebelásku objevíme a uvědomíme si pocit vlastní hodnoty, zvykneme si na ně jako na přirozený stav. Tyto prožitky se nám mohou na čas ztratit, ale nikdy to už nezmizí na celá léta, jako tomu bylo dříve. Když je po usilovné práci na sobě objevíme, už se jich nevzdáme. A nedovolíme, aby cesta k sobě byla znova dlouhá a složitá.

Začni u sebe

Někdy projevujeme vůči druhým víc soucitu a trpělivosti než vůči sobě. Co se zdá být nošením sov do Athén, je esenciálním předpokladem jakékoliv pomoci a práce na sobě – totiž, že začít musíme nejdříve u sebe. Není sobecké, když se nejprve naučíme vážit si a soucítit sami se sebou.

Jaký k sobě v současnosti vlastně máme vztah? To bývá zapeklitá otázka, přestože většina z nás odpoví, že v podstatě normální, spíše dobrý, je to samozřejmost. Skutečnost může být jiná. Jaký k sobě máme vztah doopravdy? Odpověď na tuto otázku můžeme hledat ve způsobu, jakým reagujeme na ostatní. Mnohdy si totiž ani neuvědomujeme, jak jsme kritičtí, odsuzující či netrpěliví.

Většina z nás je přesvědčena, že obracet svoji pozornost ke své osobě je projevem sobectví či sebestřednosti a tyto vlastnosti jsou samozřejmě negativní a nežádoucí. Začarovaný kruh ještě podpoří další navazující přesvědčení, že když budeme sebestředně myslet především na sebe, ostatní lidé nás přestanou mít rádi a budou nás odsuzovat. Potřebu uznání a přijetí má každý a strach, že o toto přijdeme, nás může blokovat v tom, abychom si vybudovali zdravý vztah především k sobě samým. Abychom se sebou soucítili, vnímali a uspokojovali své potřeby a projevovali si úctu.

Když totiž budeme pěstovat pozitivní sobectví k sobě samým, učit se projevovat si úctu, může to některé lidi naštvat. Hlavně ty, kteří byli zvyklí, že jsme se upozaďovali, neprojevovali své potřeby, nepovažovali svá přání za důležitá. Takové tlaky okolí mohou být velkou výzvou. Mohou se ozvat staré strachy, že něco děláme špatně a čeká nás zavržení. Je rozdíl, jestli rozčílíme manipulátora anebo jsme sami sobci a manipulátoři, kteří jsou zvyklí, že jejich okolí se jim podřizuje.

Přirozeně nám záleží na našich blízkých a přátelích. Radíme jim, jak se cítit lépe, pěstovat duchovní život, ale ruku na srdce, když sami nemáme soucit a trpělivost se sebou, jak to chceme ukázat druhým? Pouhými slovy? Když to s druhými myslíme dobře a máme pocit, že potřebují naši pomoc nebo radu, měli bychom nejprve začít péčí o vlastní duchovní život, řešit své problémy. Když se nám to daří, přirozeně působíme na druhé jako vzor. I beze slov tak šíříme dobrou energii a podáváme zprávu okolí, že se nám daří. Pak za námi mohou druzí přijít sami a požádat o radu nebo se svěřit.

1.3Jak sebeúctu znovu objevit

Rozvoj sebeúcty je volbou. Rozvíjením tohoto aspektu našeho Já se proměňují naše vztahy, ovlivňuje to i volbu partnera a vlastně i náš život. Rozhodujeme se nikoliv ze strachu, že budeme sami nebo že si nezasloužíme něco lepšího než to nejhorší, co můžeme snést, ale protože chceme pro sebe to nejlepší. Máme větší důvěru v sebe, a i když se setkáváme s překážkami a děláme občas chyby, dokážeme to brát s nadhledem a odpustit si. Nepodlomí to naši důvěru v sebe nebo v okolní svět.

Když někomu nesedneme nebo se k nám donesou nepravdivé řeči o nás, mávneme nad tím rukou, dopřejeme druhým právo na vlastní názor. Pokud nás chce někdo vidět ve špatném světle, neupíráme mu jeho postoj, ale ani se jím netrápíme. Není naším cílem být oblíbený vždy a všude. Jdeme svojí cestou, vytváříme si svůj život a svět vlastními vědomými volbami a děkujeme za to dobré, co k nám přichází. To ostatní je pro nás poučením a příležitostí vidět svět okolo takový, jaký je. Vidět reálně sebe i ostatní. Nabýt nové zkušenosti, které rozšíří náš obzor a ukáží nám něco nového – o nás, o ostatních lidech a o světě, ve kterém žijeme. Kultivujeme naše vědomí a tříbíme své postoje, aby odpovídaly skutečnosti, jaká je.

Ve svém každodenním životě objevujeme sami sebe a vlastní talenty. Každý den je příležitostí se něco naučit, zažít nebo změnit. Staráme se o sebe, svůj zevnějšek, své tělo, věnujeme se práci, povinnostem, koníčkům, sportu. Staráme se o svůj domov, vychováváme děti. Vždycky se najde nějaká nečekaná situace, která prověřuje nás, náš systém hodnot a vztahy s blízkými.

Sebeúcta je o osvobození se od strachu
z hodnocení naší osobnosti druhými lidmi.

Nelpíme na vztazích, v nichž je lhostejnost, neúcta, násilí a závislosti všeho druhu. Máme se natolik rádi, že nepotřebujeme vytvářet vlastní emoční peklo ani setrvávat v emočním pekle druhých. Každý má právo dělat své vlastní chyby, učit se z nich a kráčet po své vlastní cestě.

Správnými rozhodnutími k sobě přivoláváme další příležitosti a možnosti, kousek po kousku odhalujeme svoje schopnosti a využíváme svůj potenciál. Naše sebedůvěra roste. Když pro sebe uděláme něco dobrého, posilujeme tím naši vnitřní sílu a jistotu. Nejtěžší je udělat první krok. Pomocí svého vnitřního kompasu snadno určíme, který vztah je pro nás zdravý a kdy pro sebe děláme něco zdravého a prospěšného.

Nejednáme rozporuplně a vztahy s blízkými osobami náš nevyčerpávají. Máme chuť a energii se věnovat i svým zálibám. Dovedeme být nezávislí a stejně tak jsme schopni láskyplného vztahu. Umíme se oddat druhému, ale nerozpustíme se ve vztahu natolik, abychom nevěděli, kdo jsme a co se nám líbí nebo nelíbí. Nepotřebujeme mít kontrolu nad vším a nesžírají nás pochybnosti, zda to či ono děláme nebo si myslíme správně.

1.4Komplexy

Pevné sebehodnocení osvobozuje od pohledu ostatních.

Pascale de Lomas

Komplexy jako významné složky naší psychiky pojmenovala psychoanalýza již v minulém století. Věnoval se jim Carl Gustav Jung a tzv. adlerovská škola psychoanalýzy, nazývaná podle svého zakladatele Alfreda Adlera. Ten se zaměřoval především na komplexy a jejich dynamiku v utváření osobnosti. On a jeho následovníci jich popsali celou řadu, nejznámějším se stal „komplex méněcennosti“, jeho protikladem je „konflikt nadřazenosti“. Tento směr je označován jako individuální psychologie.

Komplexy na sebe váží ohromné množství energie. Jejich jádrem je emočně nabitý zážitek, zkušenost, která může být uvědomovaná, pozapomenutá nebo zcela vytěsněná z vědomí. Na tuto událost z minulosti, která může být kdekoliv na škále od zcela uvědomovaná až po zcela vytěsněný zážitek, se musí dotyčný znovu rozpomenout, a tím lze nastartovat proces uzdravování.

Komplexy, které se negativně promítají do našeho sebevědomí, z nás dělají přehnaně skromné, nesmělé a nepřirozené osoby. Máme strach změnit názor, rozhodnout se lépe, ve svůj prospěch. Raději zůstáváme věrni původní volbě, která nám neprospívá. Až urputně a s přehnanou vytrvalostí se držíme starého, máme strach se změnit. Osoby se silnými komplexy trpí nepružností a sklonem vykonávat nevyhovující práce či setrvávat v destruktivních vztazích, protože cítí závazek daný v době, kdy situace nebyla zdaleka tak znepokojivá.

Člověk, kterého ovládají komplexy,
má sklon hledat u ostatních souhlas
a vyhovuje mu podřízená pozice.

Velmi zjednodušeně tak můžeme říci, že nízké sebevědomí a sebeúcta svědčí o tom, že máme mnoho komplexů a bloků, které nám odčerpaly energii z vědomí a zadržují ji. Máme velmi omezené a zkreslené představy o sobě, o druhých, o tom, jak fungují vztahy, a příliš nerozumíme tomu, když nám někdo radí, že máme mít zdravě nastavené hranice. Naše jednání a reakce jsou někdy v rozporu s našimi vědomými a rozumovými závěry.

Když člověk jedná na základě
nevědomých protikladů, ztotožňuje se
buď s obětí, nebo autoritou.

Využijte sny k lepšímu pochopení vzorců svého jednání

Vzorce, které jsme přejali od rodičů, se odrážejí ve snech jako rodičovské figury. Nejedná se už o osoby, otce nebo matku, jak je známe dnes. Rozhodující bylo jejich působení v dětství. To mělo rozhodující podíl na utváření naší osobnosti a vznik rodičovských komplexů – vnitřních obrazů rodičů jako archetypů působících na náš vědomý život. Často jsme v zajetí tzv. negativních mateřských nebo otcovských komplexů. Pokud jsme stále pod jejich vlivem, nejsme sami sebou. Naše sny se pak často odehrávají v prostředí, ve kterém můžeme rozpoznat dům, v němž jsme s rodiči vyrůstali.

Problémy v partnerských vztazích často odrážejí boj těchto komplexů mezi oběma partnery. Muž v zajetí negativního mateřského komplexu nevědomě válčí s partnerkou, dožaduje se její péče a zároveň ji odmítá. Přidává se netolerance a nemožnost se domluvit i na organizačních věcech. A když se to nakonec podaří, rodinná pohoda se zhroutí při první maličkosti. Může se jednat o nedorozumění, které by šlo snadno vyřešit, ale emoční náboj, který doslova vystřelí směrem k partnerce, aktivuje její obranu. Ta si to nenechá líbit a začne hádka. U partnera se může objevit pocit znejistění a selhání. Touha se okamžitě pomstít nebo chuť jít pryč. Za kamarády do hospody nebo na ryby.

Boj s komplexy není možné vést bez vědomého přístupu a snahy lépe sobě porozumět, ochotě přiznat si své osobní problémy, které mohou mít nepříznivý dopad na komunikaci a partnerské soužití. Jen ochota připustit osobní problém a snažit se se sebou pracovat může vést k dobrému výsledku – spokojenému vztahu a spokojenosti partnera.

Ženy často říkají, že když vidí, jak se jejich partner snaží své problémy řešit, rády ho podpoří a získají tak novou motivaci a více trpělivosti. V opačném případě ženě nezbývá než pozice trpitelky anebo rozhodnutí takový vztah ukončit.

1.5Emoční bloky z minulosti a třinácté komnaty

Pokud se nedokážeme vyrovnat s minulostí a naším vědomým krédem je moto „s minulostí se nikdy nesmířím“, trpíme velkými vnitřními bloky. Tak jako vás mysl a případné výpadky paměti chrání před minulostí, naše vnitřní bloky dělají totéž s jejím vyrovnáním. Známe poučku, že věci z minulosti bychom měli znovu prožít a jít dál, ale zní to moc jednoduše, a tak pochybujeme, zda to bude skutečně fungovat.

Vstoupíme do terapie, chodíme na vzdělávací semináře, ale pak se z nejrůznějších důvodů stáhneme a nechceme v práci na sobě dál pokračovat. Někdy je i náhlé ukončení terapie projevem tohoto bloku, určitou ochranou z – ne zcela uvědomované – obavy, co by se dělo s naší psychikou a životem. Nedokážeme si představit, že bychom se mohli se svojí minulostí vyrovnat, uzdravit hluboké duševní zranění a pohnout se v životě dál. Máme strach ze změny – budeme to stále my, když se změníme?

Protože se bojíme – na jednu stranu se nechceme změnit, vyléčit. Máme strach z neznáma, ze své minulosti a máme strach o sebe. Zvolíme si tedy opět cestu stažení, zacyklení, odmítneme pomoc. Raději se rozhádáme s kamarádkou, která nám dává dobré, ale nepříjemné rady, nebo utečeme z terapie, protože by to pro nás mohlo být ohrožující. Raději se stáhneme zpátky do svého světa, který vnímáme jako známý, a tudíž bezpečný. Nemusíme se tak dál zaobírat sami sebou a svojí minulostí. A vzdáme se příležitosti pokračovat v procesu, kdy si znovu hledáme vztah k sobě sama, třeba s pomocí terapeuta.

Při úklidu se nadělá nepořádek

Vstup do terapie či vydání se na cestu sebepoznávání je důležitým krokem, protože v naší minulosti jsou věci, jejichž stíny stále zasahují do našeho současného života. Chceme na sobě pracovat a postupně si uvědomujeme, co potřebujeme, ale jsme zklamání, že výsledky nepřicházejí tak rychle, jak jsme si představovali. Nebo nejsme spokojeni s terapeutem – chceme větší otevřenost, více pochopení, změnu. Hledáme nějaké rychlé a radikální řešení. Vyříkat si to s těmi, co nám kdysi ublížili? Nebo jim spíše odpustit, jakkoli se to může zdát nepředstavitelné? Ukončit současný vztah, protože nám nedává, co potřebujeme? Snažíme se najít řešení, a přitom stále pochybujeme, jestli jsme zvolili to správné.

Když terapie nepomáhá,
jádro problému zůstalo netknuto.

Někdy je to v pořádku. Spoustu věcí ze své minulosti jsme na terapii zpřítomnili a teď potřebujeme nějaký čas, abychom nabrali síly do další práce na sobě. Tato práce nejde jen po křivce stoupající směrem vzhůru, ale úzdrava může probíhat právě po sinusoidách – ve stoupajících a klesajících vlnách. Tento vývoj je známý i v psychofarmacii, kdy se někdy účinek léku pozná tak, že po jeho nasazení nejdříve následuje mírné zhoršení. Stejný mechanismus funguje i při uklízení. Pokud děláme velký úklid, naděláme zpravidla nejprve pořádný nepořádek, kdy taháme věci z různých koutů, zásuvek a štosů a probíráme se jimi, než je roztřídíme a uložíme na jejich místo.

Přijmout se právě proto

Pokud pořád bojujeme a nehodláme se smířit s tím, co se nám přihodilo („cítím to jako křivdu“, „byla bych teď jiný člověk“), zkusme svou minulost přijmout jako celek, jako součást své osobní historie a jako zkušenosti, které nás zformovaly. Tak, jak se stala, je součástí naší jedinečné životní cesty. Dokud se s ní nesmíříme, budeme dál žít v pasti svého přesvědčení, že bychom byli někým jiným, že by se nám vedlo lépe, žili lepší život, než máme teď.

Jsme právě takovými lidmi, jakými jsme. Svoji minulost nezměníme. Pokud bychom měli jinou minulost, byli by z nás jiní lidé, nepochybně. Je však třeba, abychom vycházeli z toho, kým jsme nyní a co nás takto zformovalo. Cesta vede skrz uvědomění, přijetí, pojmenování a pochopení toho, co nás utvářelo, ať to bylo cokoliv.

•Dokážete říci, jaké vnější okolnosti vás dostaly do konkrétních situací?

•Byly tam i nějaké vnitřní psychické vlastnosti nebo faktory? Každý máme svoji jedinečnou osobnost a životní cestu. Nic nás nepotkává náhodou.

•Dokážete říci, co vám vaše životní lekce ukázaly? Jak se promítly do vašich postojů a přesvědčení?

•Pokud někdo zklamal vaši důvěru, například vám nepomohl někdo blízký, na něhož jste se spoléhali, přestali jste věřit lidem?

Ať už jsou naše názory jakékoliv, pomohly nám přežít a nějak fungovat. Nyní máme pocit, že neprožíváme svůj život naplno. Stále odkládáme okamžik pochopení, který vede skrz přijetí minulosti a vyrovnání se s ní. A to neuděláme jinak, než že ji znovu otevřeme… až pro nás nastane správný čas a pochopíme a přijmeme i sama sebe.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Uzdravte svou duši.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.