Čas šelmy

aneb příběhy (p)o konci světa

Jana Rečková, Martin Heisler, Petr Klepal, Pavlína Víznerová, Scarlett Rauschgoldová, Karel Doležal, Anna Šochová, Tomáš Lipner, Tereza Kadečková, Kryštof Drnek, Pavel Obluk, Jiří Baum,Vladimír Němec, Ondrej Herec, Zbyněk Moravec

Nová vlna

Copyright ©2015 by nakladatelství Nová vlna

Copyright © 2015 by Jana Rečková, Anna Šochová, Tomáš Lipner, Petr Klepal, Karel Doležal, Vladimír Němec, Scarlett Rauschgoldová, Pavel Obluk, Tereza Kadečková, Zbyněk Moravec, Kryštof Drnek, Martin Heisler, Pavlína Víznerová, Jiří Baum, Ondrej Herec

Illustrations © 2015 by Lenka Pavelková (str. 65, 77 a 229), Josef Zálabský (str. 35 a 253), Jaroslava Makariusová (97 a 165), Eva Letáková (str. 147, 179 a 197), Tereza Kolaříková (str. 243 a 277) a Kateřina Bezecná (str. 305)

CoverArt © 2015 by Jaroslava Makariusová

Editoři: Vladimír Němec a Karel Doležal

ISBN 978-80-85845-89-1

Obsah

Čas šelmy

Jana Rečková: Země brouků II

Anna Šochová: Krásně je na světě

Tomáš Lipner: K jaderným konfliktům se kočky chovají přezíravě

Petr Klepal:Přízraky v pustinách

Karel Doležal: Vehnání do ráje

Vladimír Němec: Jsem Rina, ochránkyně

Scarlett Darth Zira Rauschgoldová: Pyramida boha světla

Pavel Obluk: Nad Kanálem svítá

Tereza Kadečková: Smetiště

Zbyněk Moravec: Alův hostinec

Kryštof Drnek: Archivář

Martin Heisler: Návrat Tantalův

Pavlína Víznerová: Plán

Jiří Baum: Osmý jezdec apokalypsy

Ondrej Herec: Kultura apokalypsy, apokalypsa kultury

Medailonky autorů a ilustrátorů

Země brouků II

Jana Rečková

Na západním nebi normálně hořel západ a na poli, které se zvedalo do kopce nade mnou, zase hořel brouk. Já na rozdíl od ostatních z komanda žil chvíli jako samostatný, a tak mi nebylo fuk, že je polovina úrody pryč. Ty lidi, co teď vykukují z chalupy pod skálou (tyhle baráky znám; většina z nich je vydlabaná do skály a vidět je jenom ten kousek s okny), jsme sice momentálně zachránili, jenže kdo ví, jak přežijí zimu. Možná je hlad donutí přijít k nám, a to budou muset projít třídírnou. Neprojdou; zahlédl jsem tam starší obličeje, snad i přes padesát, a to děcko kulhalo, asi nějaká blbá spálenina. Kdepak, ty nepustí ani k prvnímu roštu, až přijdou v zimě, že se chtějí ohřát. Ohřátí broukem, to jim doporučí naše stráž.

No, tenhle už dohoříval. Koukl jsem na svoje meče. Jako obyčejně; čepele zasviněné kyselinou, která se už začínala pěkně zažírat. Stačila by na to voda, ale nechtěl jsem těm chudákům kontaminovat studnu broučí krví, totiž tím, co ty potvory mají pod svým věčně hořícím krunýřem místo krve. Zastrčil jsem zbraně do pochev na zádech. Bez čištění. Nováčkům nedoporučuju. Pokapání bolí, a hodně. Ale nováčci se nikdy nedostanou k broukovi tak blízko, aby si do něj mohli fakt seknout. Poskakují kolem s chrliči pěny nebo písku a ze všech sil se snaží nezakopnout, protože to pak mají pravděpodobnost půl na půl, že na ně šlápne žhavý pařát nebo jim kusadlo ucvakne nohu jako laserový řezák. Brouci vědí všechno o lidské zranitelnosti. A já to zase vím o nich. Vůbec o nich vím víc než jiní, mám to prý v genech.

Ale v téhle chvíli jsem nemyslel na svoje pochybné dědictví (máma si stejně nebyla moc jistá), ani jsem si v duchu nepřehrával boj (žádnou chybu jsem neudělal a usekal jsem pětimetrovému nepříteli víc než polovinu nohou těsně u těla a půlku kusadel k tomu), vlastně jsem ani tak moc nemyslel na ty lidi, co nás zavolali vibrem na pomoc a skutečně se jí dočkali. Díval jsem se na umírajícího brouka a cítil jsem jeho poslední broučí myšlenky. Byly normálně o smrti a sálal z nich žal. Nojo, broučí žal sálá. Nemusíte mi věřit. Beztak o tom nesmím mluvit, to mě máma naučila dobře. Nemluvit.

***

Pak na mě zavolali, tak jsem si sundal zobanovou přilbu a šel za ostatními. Manku už ošetřili a položili na nosítka. Koleno měla obrovské, jak jí na ten otok s puchýři naplácali tlustou vrstvu obvazu, ale bude dobrá. Zato Halmovo oko ne. Stříkla mu do obličeje hořící kyselina, když Jiven zabodl meč do broučího krunýře těsně nad kusadly; uhnul sice rychle, ale ne dost. Skoro nikdy nejsme dost rychlí.

Zamžoural na mě zdravým okem. Znal mě už dlouho a nechtěl slyšet, co na to říkám. Vůbec ne. „Drž hubu,“ zasyčel. „Vím to i bez tebe!“

Obrátil jsem se a stiskl ruku Mance. „Zahojí se to.“

Byla bledá všude, kde neměla jizvy po starých spáleninách. „Jo,“ řekla s přemáháním. „Ale než to pak rozhejbu, vole!“ Stejně jsem v tom slyšel poděkování. I když jsem ji v té kritické chvíli odhodil z dosahu předního pařátu – klepeta – pěkně neurvale. Potřeboval jsem místo pro rozmach, nepřítel zrovna vystrkoval pod kusadlem fajrovku, aby po Mance stříkl cíleným plamenem, a ta trubka je pěkně tuhá…

Jo, Manka bude dobrá, a Halm ještě vzteklejší, jestli mu vezmou velení. A to asi vezmou. Zdravotní a třídicí komise dočasně. Pak do věci definitivně promluví výbor obrany a Starej Pech (toho měli už dávno vytřídit, dědka, jenže on je fakt ostrej a všichni z něj mají vítr) řekne, že jednooký bojovník je na hovno, a bude to znít ocelově, přestože má ten chlap v hubě stěží tři zuby. Dentista se u nás už neobjevil pět let, asi ho cestou po horách něco sežralo. Usmažilo. Spálilo na popel, který rozfoukal vítr. Brouci nedbají na nenahraditelnost některých lidí; však my na jejich taky ne. A koho asi Pech navrhne? Nejspíš mě, a to znamená, že Halma chytne amok a Jurg bude skřípat zubama, protože je starší. Jenom věkem, služebně jsme na tom stejně, jenže já jsem lepší. Protože vím. Mohl bych s nimi mluvit jako kdysi velekněžka Firen, z jejíž krve údajně pocházím. Ale máma mě naučila… To už jsem vlastně říkal.

Stmívalo se. Krušná cesta potmě vyprahlým krajem, kde nám mohl posvítit měsíc, kdyby se mu chtělo, nebo brouci, a o ty jsme zase nestáli. A samozřejmě otevřené strže, ale jejich rudé doutnání spíš jako by tmu kolem zahušťovalo, asi jako syntetická jíška omáčky z hlavní kuchyně. Taky jsou potom nepřehledné; jeden netuší, co do nich kuchařky nacpaly.

Zasmál jsem se, jen pro sebe, ale Manka ke mně natočila hlavu. „Tma jako jíška,“ vysvětlil jsem jí, ale nepochopila to. Jiven se nervózně otočil. Vadilo mu jít vpředu. Špatně viděl na dálku a nesedly mu žádné brýle ze sbírky naší nohrady. Moje nohy šly samy, tady jsem znal každý kámen. Málem na každém kroku jsme s Jurgem a naší první (a pak druhou) partou svedli nějakou bitvu. Mohl bych tady dělat průvodce po neoznačených hrobech těch, ze kterých vůbec něco zbylo.

„Zastavte,“ řekl jsem. „Vyměním se s Jivenem. Než Manku vyklopí.“

„Měli ho poslat na podpal,“ štěkl Halm. Musel mít hrozné bolesti, potácel se a snažil se to maskovat.

„Chyť se nosítek.“ Vzal jsem jeho ruku a připlácl mu ji na tyčku v místě Mančina ramene. „Nebyla to Jivenova vina.“

„Budeš svědčit před komisí pro něj?“ Halm se po mně ohnal, ale tyčku nosítek nepustil.

„Tohle ke komisi nepůjde.“ Kdepak. To si nedovolíš, kamaráde.

Na Halma jsem totiž leccos věděl. Pamatuju si každou chvilku zbabělosti, každou, kdy nastrčil před sebe někoho jiného; a obzvlášť když to byl přítel a nepřežil. Normálně si to nechávám pro sebe, ale každý v nohradě ví, jakou mám paměť.

Laura, která se za námi vlekla s pískometem, zavrčela: „Stojíme u Podrazu, jestli jste si nevšimli.“

Z hluboké trhliny pod skálou, zvanou Podraz, podle nohradských pověstí vylézají temní brouci, zvlášť nebezpeční za tmy, protože dokážou svůj oheň držet uvnitř, takže se skoro neliší od narudlého pozadí strže. Přiblíží se, rovnou vystrčí fajrovku a šlehnou. No, já je potkal dvakrát a pokaždé jsem o nich věděl včas, ale teď nebyla chvíle na kecy a Laura byla fakt udřená.

„Dej sem ten krám,“ vybídl jsem ji.

„Nehraj si na samce, jo!“ prskla.

„Nežvaň.“ Slyšel jsem, jak zrychlila krok, aby mě dohnala. Pískomet mi málem hodila, ale co, v boji byla dobrá, měla cit pro to, kam brouk šlápne a kde nechá krunýř vzplanout nejvyšším plamenem. Přilba v týle mi cinkala o hubici pískometu a Halm mumlal, že přivolávám brouky. Sám věděl, že je to blbost, tohle rozhodně nebyla jejich frekvence.

Vykročili jsme svižněji. Všichni se cítili líp, když měli pod nohama pevnou cestu. Nebyla by vidět ani ve dne, to byste museli lézt po čtyřech a hledat ji hmatem, ale já věděl přesně, kde se vine mezi neoznačenými hroby, co lemují pukliny v zemi. Pukliny, sahající do pekla, odkud vylézají brouci, jak nás učili učitelé, ale velekněžka Firen věřila v něco jiného.

***

Dorazili jsme k homoli nohrady bez nehody. Zastavovali jsme jen jednou, když vpředu přes naši cestu přecházel brouk. Klidný, momentálně bez potřeby pálit a trhat. Halm hněvivě (a bolestně) sykl, když jsem zašeptal „stát!“, ale neřekl ani slovo. Během pěti vteřin brouka uviděli všichni, i Vasilka, která brečela vzadu, ani ne bolestí, ale že bude mít na tváři jizvu. Ten moula Polo ji utěšoval, že to ani nebude vidět, místo aby jí řekl, že se mu jizvy líbí. Naše holky prostě mají jizvy, a jestli jste se někdy pořádně spálili, víte sami, jak to vypadá.

No, homole jsou si nejspíš všechny dost podobné. Tu naši postavili na přírodním sopečném kuželu, takže je dole samý čedič a i strojům z doby před světovými požáry prý trvalo hezky dlouho, než se jím prokousaly. Pak se zřejmě neodvratně rozpadly, aby ne, po takové fušce. Zato je vstupní tunel pevný a kráter široký, s kolonádami na méně strmých částech vnitřních svahů a záhonky na jejich stříškách. Je to fakt domov. Kousek bezpečí. Pochopitelně jen dokud jste užiteční.

Strážce nám otevřel půlku kamenné brány (panty má naolejované, ale i tak je to makačka), zachmuřeně koukl na Halma, načež zhasl světlo nad vchodem. Polo mu ochotně pomohl se zavíráním; jeho rodinu kdysi spálil brouk přímo v otevřené bráně, bylo to v jiné nohradě a Polo se zachránil spolu se starším bratrem, ale ten strach mu zůstal. Stáli jsme v širokém tunelu, na úplně černém stropě svítila podélně umístěná zářivka. Fialové světlo, co vám připomene, že i vy jste potenciální mrtvola. Strážce se volným krokem ubíral k prvnímu roštu. Když mě míjel, zašeptal: „Přijely Hladký holky! V autě!“

„V autě?“ ožil Jurg. Což o něm leccos vypovídá.

Halm se uvnitř vařil, ale nemohl se ani zamračit, jak měl oteklý obličej. Vlastně už ani nemohl pořádně vyslovovat. Vasilka nahlas zavzlykala a Laura mi skoro strhla pískomet z ramene. Naše domácí dívky pokaždé zuří, když dorazí tyhlety tanečnice.

„Otevři nám zkratku do špitálu,“ požádal jsem strážce. Jurg se nadechl; ten by se chtěl podívat na to auto na prvním nádvoří, jasně. Umlčel jsem ho pohledem. „Jdeme všichni.“

Strážce kývl helmou a zamířil k úzké odbočce. Začínala ještě v čediči, ale po pár metrech mírného stoupání jsme vstoupili do betonové části kužele. Pak před námi odjela stranou část stěny (tyhle panty byly buď kvalitnější než venkovní, nebo na ně používali lepší olej) a byli jsme v čekárně. Pamatuju jeden den, kdy se čekárna táhla až do hlavního tunelu; tehdy se brouci vyrojili ze všech strží a útočili jako sebevrazi, a přímo na kužel. Nevím, jestli by dokázali přelézt hladkou desetimetrovou ohradu nahoře, ale možná by ji postupně propálili. Nepustili jsme je tam. Zlámal jsem o broučí krunýře a hnáty tři nebo čtyři meče, přišel jsem o boty a dva nejlepší kamarády.

Teď se mi čekárna zdála velká. Prostorná a světlá, přívětivá. Tady vám pomůžou, no fakt.

„Jste všichni,“ konstatovala ošetřovatelka. Tvářila se překvapeně.

„Nejdřív berte oko,“ řekl jsem jí. Manka na nosítkách ani nešpetla.

„Mám dvě lékařky,“ prohlásila ošetřovatelka. „Čekali jsme… neštěstí.“

„Však jo,“ zabručel Halm, ale už si svlékal brnění a odkládal zbraně.

Z ošetřovny vykoukla lékařka. Znal jsem ji, ale ve službě se nezdravíme a neoslovujeme – mimo pracovní záležitosti. Takže jsem mlčel, jenže ona mě oslovila sama: „Jestli nejsi zraněný, běž za velekněžkou. Měla vidění.“ Obrátil jsem se zpátky k těžkým dveřím.

„Projdi našimi sprchami. Věci ti někdo donese,“ řekla lékařka. Sprchy jsou vzácnost; obyčejně se oplachujeme v plechových korytech. Časté mytí není pro kůži zdravé, hlásají odborníci, ale oni to tak dělají vždycky. Když je něčeho málo, není to zdravé. A vody je moc málo. Denisa mě tam neměla co pouštět. Prostě chtěla, abych nešel na šou Hladkých holek, ale za ní, až jí skončí služba. Manka se na mě zdola zaculila. Expertka na namlouvací rituály nohrad. Rozpoznala je v jakémkoli hávu a v každé z našich přísně rozdělených kast. Obzvlášť když rodící se vztahy překračovaly hranice společenských vrstev. Náhodou jsem věděl, že je ještě panna. Nejspíš bych s tím měl něco udělat. Brzy. Nerad bych ji viděl spálenou. Nelíbí se mi šlapat v popelu svých přátel, toho jsem si užil až dost; a těhotné do boje nepouštějí.

***

Za velekněžkou jsem šel jenom v kalhotech, spodním tričku a bos, i když jsme se dobře znali. Nestál jsem u vstupu do chrámu o pitomé otázky stráže ohledně skrytých zbraní a projevů úcty. Jestli tam stojí chlap, je naštvaný, že nemůže na Hladké holky, a jestli ženská, štve ji, že se na ně kouká i ten její. Pokud nějakého má.

No jasně, morous v bráně. Ani nezvedl plastové hledí, koukl na mě zatemněným krytem a nerudným gestem mě poslal dál. Chrám se samozřejmě nalézal v čedičové vrstvě. Hluboko, ale ne tak jako strže, do kterých se dívám skoro denně.

Velekněžka seděla u bubínků vibru, přestože byly úplně potichu. Zády ke mně, hlavu v kápi skloněnou, zoufalé držení ramen. Nemohla mě vidět ani slyšet.

„Zem se chvěje,“ zašeptala, aniž by se otočila, když jsem se zastavil dva kroky od ní.

„To pořád,“ řekl jsem stejně tiše. Teď už jsem to vnímal taky. Vibr často přenáší i komunikaci brouků, pokud si povídají na velkou vzdálenost a musí trochu zvýšit hlas. Svůj druh hlasu.

„Měla to být past, past na tebe, Jeníčku.“ Zvedla hlavu. Vůbec jsem netušil, že zná moje opravdové jméno. Nikdo mi tak neříká. Při té hatmatilce, kterou mluvíme, by mě nejspíš přejmenovali na Hanse a já bych mlčel, protože germáni bývají spolehliví bojovníci. Slovanští dědici tíhnou spíš k hrdinství, nevím proč.

„Byl tam jeden brouk, teto Marto.“ Pokrčil jsem rameny.

„Normální akce.“

„Viděla jsem tři! A tebe s tím zobákem.“ Chabě se usmála. No jistě, můj proslulý zobák. Přilbu podobného tvaru nosí leckdo, ale jenom já si jednou doslova klovl do brouka, protože jsem zlomil meč a nezůstala mi žádná jiná zbraň. Trefil jsem zranitelné místo, snad oko, což nebyla úplná náhoda, věděl jsem o nich prostě víc než jiní, a stačil jsem uhnout kyselině. Zobák to odnesl i s přilbou, já přežil. Od té doby mám podle toho jméno.

Znovu jsem pokrčil rameny. „Oni strojí pasti? Proč na mě?“

„Jsi nejlepší bojovník. Možná jim došlo, proč jsi tak dobrý. Protože jim rozumíš.“

„V Jezefské nohradě nechali přežít jedině velekněžku. Ne já, ale vy jim rozumíte, a oni vás šetří.“

Zamračila se. „Zkáza Jezefské nohrady? To nemůžeš pamatovat.“

„Učitelé si všechno zapisují.“

Udělala vyzáblýma rukama gesto, které napodobuje pohyb broučích kusadel před útokem. Viděl jsem ho mockrát, tam venku. Ona nejspíš nikdy a kdo ví, co si pod ním představuje. Když se to tak vezme, v chrámech vzdáváme úctu nejen svým předkům, jejichž moudrost pro nás při světových požárech zachovala pár bezpečných míst, ale i broukům.

„Moje nešťastná sestra tě naučila číst,“ hlesla.

„Nic takového jsem neřekl.“ Sledoval jsem její tvář. Zatím mi nepřipadala jako udavačka, ale bylo jí přes padesát, mohla mít strach z každoročního třídění. To pak lidi dělají různé věci.

Vibr se rozechvěl. Lidské ucho to nezachytilo, ale cítil jsem ten zvuk tělem. Velekněžka mě najednou srazila na kolena, postavila se za mě a přiložila mi ruce k posvátným bubínkům. Věděl jsem, že to uvidím právě tak jasně jako ona. Nebylo to poprvé, co jsem tiskl prsty na kůži bubínků a vnímal jejich barevnou řeč, i když o tom kromě mě nikdo nevěděl.

Brouci si předávali zprávu. Vlastně ji vysílal jeden z nich, umírající po boji uprostřed napůl spálených lidských těl. Viděl jsem ten boj špičkami prstů i dlaněmi. Parta z Vichetské nohrady, osm lidí, samí muži, k tomu tři samostatní, kteří bránili své pole. Dva brouci, chvátající za docela jiným cílem, zaskočení útokem. Ohnivá, krvavá řež, vydatně smáčená kyselinou a prodchnutá nesnesitelnými zvuky, které brouci v boji používají málokdy (skoro jako by jim to přišlo nefér). Zuřivá bitva, o níž nemá kdo vyprávět, jen velekněžka, která je náhodou nablízku a má ruce na svých bubíncích.

„Poslat zprávu vibrem může každý. Číst lidskou zprávu z vibru může každý,“ šeptala mi do ucha nepříjemně horce; jako by mě ovíval broučí dech. „Číst broučí zprávy mohou pouze velekněžky. Jedině ženy.“

Vykroutil jsem se jí. „Ano, já vím.“

„Znáš tu pověst o muži, který bude jako wrankovci mluvit s brouky?“ vyhrkla.

„Já brouky zabíjím,“ poznamenal jsem stručně. Všude, kde se lidem těžko žije, vznikají takové pověsti. Že se jednou narodí někdo se zvláštním nadáním a udělá to nebo ono, a pak bude líp… Každý ty báchorky zná.

„Co ještě tě máma naučila? Lhát?“ vyštěkla na mě. Rozpřáhla se jako k pořádné facce, ale už ten pohyb nedokončila, její vztek se proměnil ve strach.

„Mlčet.“ Vstal jsem a o krok ucouvl.

„Jistě,“ řekla trpce. „Až mě vytřídí, zastaneš se mě, nebo budeš mlčet?“

„Zatím se v Příšeří nenarodila dívka s tímhle nadáním.“

„Ne, nenarodila. Dnes sem přišla. S Hladkými holkami. Je totiž jedna z nich.“

No tohle. Hrozí nám krásná velekněžka! Všechny, které jsem až dosud spatřil při výměnných návštěvách v rámci výcviku bojovníků, byly škaredé; včetně tety Marty. Jak dlouho asi trvá jejich výcvik? Hm, závažná otázka, a pro Martu nejspíš otázka přežití.

„Kdo o ní ví?“ zeptal jsem se věcně. Zdálo se mi, že jsem v jejích očích zahlédl zákmit naděje. Doufala, že z oddanosti k ní, jediné pokrevní příbuzné, tu dívku zavraždím? Otřásl jsem se a slíbil si, že až mě jednou vytřídí, přijmu to s klidem. Žádné prošení, žádné podrazy.

„Goroch. Samotný Goroch. Hodlá ji povolat.“

A se škodolibou radostí to Martě oznámil… Jistě. Goroch je stařec, ale moc třímá jistou rukou. Je skvělý organizátor. V naší nohradě není nikdy hlad a vždycky máme dost zbraní, všechny dílny neustále jedou naplno, máme vždy zboží na výměnu a dostatek bojovníků, a počet dívek, které nohrada dá výměnou za slibné chlapce odjinud, bývá díky jeho vyjednávání překvapivě nízký. Starý Pech má vládci za zlé, že nedokáže sehnat vozidla, protože návrat z boje pěšky je vždycky těžký pochod a někdy musí velitel odepsat raněné, kteří nemůžou jít sami. Jenomže vozidla už nejspíš došla. Od světových požárů je nikdo nevyrábí, aspoň ne tady nablízku. Snad za mořem, které jsem nikdy neviděl.

Opustil jsem chrám beze slova. Neměl jsem už co říct. Na tu dívku se podívám. Třeba není tak dobrá, jak Gorochovi řekli. Třeba za ni budou požadovat nepřiměřenou cenu. Teta by ještě stačila vycvičit nástupkyni, i kdyby se u žádné z našich holčiček nadání neprojevilo, i kdyby se ta pravá měla teprve narodit… Skoro jsem zapomněl, že mě brouci chtějí zabít a že si o tom posílají zprávy. Bylo to vůbec o mně? Je přece tolik dobrých bojovníků!

***

Šel jsem se podívat na představení Hladkých holek.

Oblékl jsem si na to černé plátěné boty a černé sako s červenými proužky podle počtu zabitých brouků na levém rukávě. Takhle mě pustí kamkoli, třeba i do knihovny. Potkal jsem pár našich dívek; všechny na mě syčely. Dneska se ještě nasyčíte, děvenky, až vás z toho budou pálit jazýčky. Nevadí mi jizvy bojovnic, popálených nosiček vody nebo strážkyň, ani dělnic na střešních záhonech, které se nestačily vyhnout ohnivému dešti při zuřivé křeči blízké strže. Každá z nich si zaslouží být milována, nebo aspoň pomilována. Žádnou bych neodmítl. Ale proč nepotěšit taky oko? Zvlášť když vím, že po mně jdou brouci.

Najednou jsem si uvědomil, že nejsem sám, komu hrozí smrt upálením. Je nás osm, teď na nějakou dobu šest, ale jistě nám doplní počet z nováčků, kteří už prošli výcvikem. Co s tím? Divadelní sál byl plný. Sedl jsem si na schod a zadíval se na polokruhové jeviště, kde v rytmu hudby vířily lehce oděné dívky. Všechno na nich vlálo, samé průsvitné závoje, plavný pohyb, smyslné prohýbání, každou chvíli některá zpomalila, jako by odpočívala a protahovala se, a přitom odhalovala víc, až diváci zapomínali dýchat, a pak se zase rozhýbala a roztočila. Až časem jsem si všiml, že tanečnice své závoje a sukně postupně odhazují. Bylo to hezké, moc hezké, ale nebralo mě to zdaleka tolik jako před čtyřmi lety. Asi jsem byl unavenější, než se mi původně zdálo. A měl jsem starosti. Kromě toho jsem se snažil odhadnout, která z těch krasavic s hladkou, dokonalou pletí bez jediné jizvy či vady má být naší novou velekněžkou. Vlastně jsem přišel skoro na konec. Tanečnice odložily poslední zbytky oděvu, teda spíš to byly takové mrňavé blýskavé hadříky, a předváděly něco, co se obyčejně vidí jenom v posteli a s tancem už to nemá nic moc společného. Hudba zmlkla. Chlapi řvali a cpali se k jevišti. Vstal jsem a chystal se odejít. Denisa mi tam v čekárně dala jasně najevo, že by uvítala mou návštěvu; nepotřeboval jsem se prát o tanečnici. Vtom jsem zjistil, že se jedna z nich na mě dívá. Šéf či majitel skupiny právě velice hlasitě vysvětloval, že jeho dívky si vybírají společníky samy, a oznámil také cenu. Pro podobné účely se používaly peníze, jakési poukázky na zboží, které si dívky druhý den mohou vybrat ve skladech. Cena byla vysoká a zájemců ubylo. Kráska, která se na mě upřeně dívala, měla andělské kadeře téměř do pasu, zářivé oči (i na tu dálku) a tělo tak dokonalé, že bylo skoro škoda ho používat. Nojo, to bude ona. Asi jí řekli, že velekněžka má synovce, a popsali mě.

Radši jsem se otočil a vyrazil k východu. Nenapadlo mě, že se za mnou rozběhne. A že jí všichni budou uhýbat z cesty. No nazdar, napadlo mě, když mi položila ruku na rameno, tohle bude náramná velekněžka! S přirozenou autoritou!

„Málokterý bojovník má dlouhé vlasy,“ řekla neuvěřitelně lahodně. „A žádné jizvy.“

„Na obličeji,“ poopravil jsem ji.

„Odvedeš si mě?“

„Ne. Nejsem zvyklý za to platit.“

Zasmála se, možná ne sladce, ale rozhodně perlivě. Měla na sobě závoj. Průsvitný, ovinutý kolem těla. Uf. „Mám ti zaplatit já?“

Zavrtěl jsem hlavou, a vtom mi do vědomí vtrhl rytmus, který jakoby nervózně vyklepávala nohou. Vlastně oběma nohama. Na dokonalé provedení by jich potřebovala osm, jako mají brouci, ale stačilo to. Jednoduché sdělení broučí řečí. Musím s tebou mluvit. Nebo něco podobného v tom smyslu, brouci nemají oddělená slova.

„Dobře, dohodneme se,“ odpověděl jsem a vzal ji pod paží. Cítil jsem vražedné pohledy, ale všichni mě tady znali, takže zůstalo u pohledů.

Po cestě jsme mlčeli a mlčely i její hbité nohy. Trochu se mi ulevilo; předtím jsem měl pocit, že co nevidět začnu taky tak pitomě stepovat, a mně by to rozhodně tolik neslušelo. Uviděl jsem vlastní pokojík jejíma očima a povzdechl jsem si. Malý, neútulný, s minimálním povinným větráním. Rozsvítil jsem všechny zářivky. Ty prý taky nikdo nevyrábí, jenže ve skladech v propadlých městech, kam chodí jenom dobrodruzi (úmrtnost při jedné cestě padesát procent), je jich spousta a zapečetěné v obalech mají velkou trvanlivost.

Sedla si ke stolu. Na plastové židli se vyjímala nepatřičně, až jsem měl chuť půjčit jí něco na sebe. Pověsil jsem si sako a uložil boty. Zády k ní jsem se cítil líp.

„Mluvíš s brouky,“ zahájila.

„Nemluvím.“

Ušklíbla se a založila si ruce. No paráda. „Máš tu odposlech? Ve všech nohradách už ty přístrojky… štěnice… došly.“

„Tady taky.“ Sedl jsem si na postel. „Jestli mi chceš něco říct, tak si odpusť ty pracovní návyky.“ Napodobil jsem to, co dělala s rukama.

Připadalo mi, že zčervenala. Spustila ruce do klína. Najednou mi přišlo k smíchu, jak se snaží vypadat vážně, když je tak hezká a vlastně nahá. Přesvědčila by kohokoli o čemkoli, ale nejspíš by u toho neměla moc mluvit.

„Chci ti něco říct!“ prohlásila vzdorně. „Nesměj se tak blbě!“

„Až budeš velekněžkou, vrátíš mi to i s úroky.“

„Houby.“ Zamračila se (moc hezky). „Prostě, po mnoha generacích se objevil muž, který rozumí broučí řeči. Ty. Naši pozorovatelé se na tebe zaměřili kvůli anomálii, kterou představuješ…“ Vzhlédla, co se mnou dělá to cizí slovo. Asi jsem ji zklamal, když jsem jenom kývl, že rozumím. „Dávno jsi měl být spálený. Mrtvý,“ vybafla na mě.

„Já vím. Měl jsem kliku.“

„Houby,“ opakovala. „Rozumíš jejich pohybům. Jako by ti oznamovali každou svoji další akci. Máš proti ostatním vteřinu navíc.“

A využívám ji pro sebe i ostatní. Nikdy jsem na tom neviděl nic zlého, až poslední dobou, co slyším jejich píseň smrti. Ten sálající žal.

„A můžeš číst vibr. Jejich hlas,“ dokončila. „Nezapírej. Trávíš v chrámu spoustu času. Už od chvíle, kdy tě sem máma přivedla a teta se za vás oba zaručila.“

Pozorovatelé? Určitě používají myši. Kdo jiný mě mohl vidět, jak se kradu k bubínkům? Myši, a taky teta. Moje teta velekněžka. Hm. Komu vůbec slouží?

„Podle pověsti jsme ztratili schopnost dorozumívat se s brouky, když zemřel poslední wrankovec bez mužských potomků. Zbyly jen ženy, které rozuměly, ale po Firen už žádná neuměla mluvit.“

„Před chvílí jsi použila jejich řeč. A to máš jen dvě nohy.“ Zase ta pověst. Až se narodí muž z Fireniny krve, který porozumí řeči brouků, nastane čas domluvy a míru. Taková volovina. Brouci potřebují k životu prostředí, které nás ničí a zabíjí. Předělávají celou zem tak, aby jim to vyhovovalo. Je to boj o území, boj o přežití, nic víc. Žádná zloba, žádné intriky a politika jako u nás v nohradách.

„Oni mi nerozuměli,“ řekla sklesle. „Naše Společnost nás posílala, abychom to zkoušely, znovu a znovu…“ Najednou jsem věděl, že to opravdu zkoušela, že tančila broukům. Viděl jsem ji na ploché skále, jak vydupává složitý rytmus, kolem hlídají připravení bojovníci, v kruhu kolem skály přešlapují brouci, doutnají, co chvíli jim z krunýřů vyšlehne plamínek. Poslouchají, ale neslyší. Já zas neposlouchal, jak mi to vypráví, protože jsem to okamžitě viděl před sebou. I to, jak jí po těle stéká pot, jak se vyčerpaná hroutí na skálu, která je najednou horká a pálí…

V té chvíli jsem ji chytil, sevřel a držel, jako bych ji teď, opožděně, po tolika týdnech, chtěl chránit. Protože byla tím, čím byla, dopadlo to samozřejmě jinak. Než jsem se vzpamatoval, leželi jsme na posteli a pohybovali se v dokonale sladěném rytmu, což byla hlavně její zásluha. Došlo mi, co se mnou provedla, ale když už něco dělám, tak to dělám pořádně, žádné trochu nebo napůl. Jednoduchý rytmus, bez velkého vymýšlení, vytrvale jako mořský příboj, který jsem nikdy neviděl, až ucítím to pravé splývání. Bránila se tomu, nevím proč. Chtěla mě rozptýlit, vyzkoušet nějaké další triky, ale nenechal jsem ji. Prostě jsem ji nepustil, i když kousala a škrábala. Pak toho nechala. Pak už to brzy bylo. Křičela, ale ne aby mi nadávala, vůbec ne. Lapala po dechu docela neprofesionálně; ani to nevypadalo moc hezky, ale zato to bylo doopravdy. A dlouho, dlouho…

„Nepoškrábala jsem tě?“ zeptala se zadýchaně. Něco ji hrozně vyvedlo z míry.

„Nojo. Nerozmačkal jsem tě?“

„Skoro.“ Nepatrně se odtáhla, ale pořád se mě držela za ramena a zírala na mě. No fakt.

„Co je? Nechceš mi vykládat, že jsi byla až doteďka panna, že ne?“

Zavrtěla hlavou a pak najednou vyhrkla: „Nojo. Málem. Tak něco.“

A já si vzpomněl, jak na mě koukala Denisa, když jsme spolu byli poprvé. Úplně přesně takhle. Přitom jsem dobře věděl, jaký o ni byl mezi muži zájem a jak si o ní špitali, že je dobrá. Nejspíš jsem jí nedovolil, aby byla dobrá i se mnou. Nemám rád, když se z jednoduchých věcí dělají složité. Nevím, jestli je to dobře, zato vím, že Denisa mi občas i po těch letech udělá návrh. Nebo přijde a zaťuká. Možná si chce odpočinout od složitostí.

Docela rád bych si s touhle budoucí velekněžkou popovídal, zeptal se jí na její názor, na sex, na broučí řeč i na tu její Společnost, jenomže nás nenechali. Celou nohradou se rozezněl broučí poplach.

***

Byl jsem oblečen včetně přilby a brnění se všitou nehořlavou síťkou, dřív než se moje společnice zvedla z postele, dřív než se nadechla k otázce. Jen jsem jí zamával a zabouchl za sebou. V hlavní šachtě spustili nouzový výtah, tlusté lano s ocelovými příčkami. Za jednu jsem se zachytil a nechal se vytáhnout nahoru. A do vstupní chodby. Přešlapovalo tam asi deset bojovníků, poznal jsem Jivena, pak toho chlapíka těsně před vytříděním, říkali mu Včelák, snad že do brouků víc bodal než sekal, a pár dalších. Laura s funěním táhla pískomet, chytrá holka. Vpředu totiž hořelo. Jediná hořlavá věc ve vstupní chodbě byl strážce, takže se naskýtala otázka, jestli stihl zavřít bránu.

Protlačil jsem se hloučkem. Uhýbali mi, zezadu přibíhali další, ale zůstávali stát. V půlce vzdálenosti k prvnímu roštu se ke mně přidal Jurg. Jo, a za námi těžce dusal Včelák. Krok starého bojovníka se zjizvenými koleny se pozná.

Strážce dohoříval a nekřičel, asi hned na začátku přišel o plíce. Brouk se pokoušel protlačit napůl otevřenou branou. Otočil jsem se na Jurga. „Když skočím nad něj a překulím se kotrmelcem přes něj, stihnu to.“

„Chytneš,“ mínil věcně.

„Uhasím se o zem.“

„Budeš se válet po zemi, a on po tobě vyšlápne.“

„Uvidíme.“

„Ty blbče!“ zařval Jurg nečekaně. „Já to nezvládnu takovým fofrem jako ty!“

„Nutím tě snad?“

„Jo, to teda sakra nutíš,“ ozval se jiný hlas. Hleďme, Luba. Asi už je zase v pořádku; ještě nedávno se povaloval ve špitále. „Tak dělej, jdu za tebou. Kluci, pusťte sem tu holku s pískem!“ zavolal dozadu.

Rozběhl jsem se a skočil nad plameny, vzápětí jsem dopadl přímo doprostřed ohně, překulil se přes hlavu a rameno (zkuste si někdy kotoul v přilbě), dopadl na nohy. A hned zase na zem a udusit zrádné plamínky na zádech. Současně – vlastně spíš předtím – jsem chytil meče, napravo seknout po kusadle, doleva bodnout, tam je měkké místo pod pancéřovanou hlavou, něco jako náš krk s cévami a nervy, a honem uhnout před kyselinou a honem vyskočit. Stačil jsem odkopnout klepeto, sápající se po Lubovi, ucítil jsem, že se na mě zezadu něco žene, uskočil doleva, sekl po ohnivém pařátu a se štěstím přibral i trubku fajrovku, neusekl jsem ji, kdeže, ale pochroumal.

Brouci byli čtyři. Bez šance. I se dvěma úplnými partami (kde by se vzaly!). Slyšel jsem zuřivý sykot písku. Vzápětí se přes hřbet brouka, co se tak cpal do chodby, překulil Jurg. Brouk vydal ten svůj zvuk (vzadu teď pár lidí zvrací, vsaďte se). Pak začal couvat, jak ho Laura dusila pískem. Z uvolněného vchodu vyběhlo pár dalších bojovníků. Zahlédl jsem dva nebo tři strážce. Ošklivá smrt jednoho z nich je pěkně nabudila, drželi ty svoje píky a vztekle bodali do brouků. Nebylo to moc účinné, ale otravovali je dost.

Věděl jsem, že moje meče už dlouho nevydrží; měl jsem si hned večer zajít pro nové. Když budu… takhle… rychle… silně… sekat… prasknou!

Nestačil jsem sledovat, co dělám. Jako bych měl víc rukou než normálně. Možná víc, než brouci nohou. Rozhodně jsem se zasloužil o to, že jim hnátů ubývalo. Přeskakoval jsem louže kyseliny (to ty píky strážců), aniž bych se díval pod nohy. Koutkem oka jsem uviděl, jak někdo z našich padá, hoří a brouk po něm dupe zbytkem nohou (pěti nebo šesti) a žvýká ho zmrzačenými kusadly. Vrhl jsem se na něj a klovl ho přilbou do toho oka na hřbetě mezi hlavou a hrudí. Zasyčelo to, přišel jsem o přední díl přilby. On zase o kusadlo, ale já přitom zlomil levý meč. Nevadí. Muž pod broukem byl mrtvý a jeho meče žhavé, nicméně funkční. Hrábl jsem po nich (rukavice zasyčely, ale vydržely) a načatého brouka dodělal. Pak jsem zjistil, že jsem nebyl tak docela sám, protože mi zleva pomáhal Včelák a Laura vypotřebovala zbytek písku, aby nepříteli ucpala hubu.

„Běž dovnitř a zavři za sebou!“ zařval jsem na ni. „Nemáme šanci, zachraň nohradu!“

Ta holka místo aby poslechla, pustila hubici pískometu a zvedla ze země něčí meč. Pak se zezadu vrhla k dalšímu broukovi, který útočil na Jurga, a bez váhání mu usekla zadní hnátu. To jim sice tolik nevadí, ale pro začátek to ujde.

„Tak zavře už někdo tu zasranou bránu?!“ ječel Luba, rozháněje se oběma meči (náramně účinně, Luba je expert). Strážce vedle něj bodl do jeho brouka s takovým rozmachem, až kyselina vystříkla metr vysoko a všichni se honem schoulili (stejně ta mrcha časem prožere i odolný potah brnění).

„Drž hubu!“ odpověděl Lubovi zadýchaně a znovu se rozpřáhl.

„Byl to náš kámoš!“ dořekl druhý strážce. Ženským hlasem. Tahle holka už přišla o kopí, ale vtipně si pořídila meč. Kruci, kolik nás už padlo, že je tady tolik volných zbraní? Momentálně nás kolem tří brouků poskakovalo tak tucet a bránou, pořád napůl otevřenou, právě kdosi vlekl další pískomet.

Připadalo mi, že už zase šlapu v popelu přátel. V popelu, který zasypal louže kyseliny. Přestával jsem vnímat reálný svět, nestíhal jsem myslet. Kolem kvetl žár, plameny a broučí i lidský křik. Žádná slova, jen zvuky, a ke všemu některé z nich nebyly slyšet. Viděl jsem bolest a smrt.

Od brány začali střílet. Byla to blbost, mohli zasáhnout právě tak nás jako brouky, a kdo kdy viděl, aby kulky uškodily ohni? Najednou jsem ležel na zemi. Vlastně na Lauře, kterou jsem strhl pod sebe, protože nad námi prosvištělo něco… Věděl jsem, že to bude síla. A jo, byl to ten muzeální granátomet. A mně zbrojíř řekl, že už nejde opravit. Pch, lhář jeden.

Broukovi to roztrhlo hlavu. Umíral a měl ty jejich myšlenky, ten žhavý žal. Nemají mozek v hlavě, ale někde jinde, pomyslel jsem si skoro zřetelně, když jsem odstrkoval Lauru a sekal po klepetu, které se ke mně v agónii napřáhlo. Pochop, že nechci uhořet, umírající nepříteli.

Ten, kdo sem pálil granáty, věděl, co dělá. Teď už jsme nebyli bez šance.

„Stejně chcípnem,“ zachrčel někdo hlasem z plamenů. Otočil jsem se a uhasil ho pískem, ani nevím, jak se mi hubice octla v rukou. Pak jsem ji vrátil té ženě, která zbraň přitáhla. Zacházela s ní stejně dobře jako Laura.

Kruci. Laura stála na broukovi a hořela. Ta žena okamžitě namířila na ni, Luba synchronně se mnou začal sekat do levé poloviny broučí hlavy (já do pravé jako obvykle, to o mně všichni staří bojovníci vědí), jenže už bylo pozdě. Laura zabodla meč do jednoho ze zranitelných míst a padla do plamenů. Nerozeznával jsem už lidský křik od broučího, jejich zvuky mi málem rozpouštěly kosti a zuby, lidské zase rvaly bubínky. Možná jsem křičel taky, určitě jsem řval Lauro!!!, ale neslyšel jsem se skrz všechny ty šílené vibrace, které jako by dávaly smysl. Jen přijít na to, jaký.

Nebyl čas. Bojovali jsme do konce, zlikvidovali jsme všechny čtyři brouky. Potom se ukázali další, ale mezitím Starý Pech (to on byl ten chlap s granátometem) zahnal všechny dovnitř a postavil se před bránu.

„Zavřít!“ houkl a kdosi ho konečně poslechl.

Zůstali jsme venku tři. Pech, já a Luba. Koukl jsem na Lubu. Vypadal hrozně i v té tmě, zrudlé světlem dohořívajících brouků.

„Mám tuberu,“ vysvělil mi chraptivě. „Vytřídili mě. Mně je fuk, jak dopadnu.“

„Tři to nevytrhnem,“ řekl jsem.

„Máš dost?“ zeptal se Pech.

„Já?“ podivil jsem se. To by mě vůbec nenapadlo.

Brouci se uspořádali do půlkruhu kolem nás. Zastavili se a přešlapovali. Zavřel jsem oči a vnímal ten rytmus. Pak jsem oči zase otevřel, něco mi vadilo, aha, zvedání krovek sice vydává nějaké zvuky, ale chybí mi frekvence šlehání plamenů zpod nich.

Luba chtěl vyrazit, ale Pech ho zadržel. Díval se na mě. I jeho jsem vnímal, patřil k celé téhle scéně a měl důležitou roli. Měl, a ještě bude mít.

Pak jsem vykročil tam, kam mě zvali.

***

Od samého začátku jsem měl nejisté nohy, a nebylo to jen vyčerpáním z boje. Měl jsem hrozný strach. Aby taky ne! Tyhle tvory jsem zabíjel. Celá léta, a byl jsem v tom nejlepší, nejúčinnější. A teď jich bylo kolem mě sedm, každý z nich měřil pět metrů na délku a sálal ohněm. Každý z nich mě mohl na místě zabít jedním fouknutím nebo mávnutím klepeta. Ale neměli to v úmyslu. Drželi se dál ode mě a svými rozestupy mi jasně ukazovali, kudy mám jít.

Z rozmluvy, kterou vyťukávaly jejich nohy, jsem tu a tam něco pochytil, ale ne zřetelně, v obrazech jako z vibru. Tohle sdělení jsem vnímal kostmi na nohou a ty nejsou vhodné na odposlech tiché konverzace. Něco o změně plánů. O nohradě, která není… To musí být Jezefská, tu před lety zničili. Takže mě teď vedou do spálených rozvalin uprostřed pustiny. Pěkně daleko od domova. Tam ale nedojdu.

Podlamovala se mi kolena, hlava se mi motala a suchý vzduch mě pálil v krku. Rozkašlal jsem se a nemohl přestat. Slyšeli to, nebo to možná zjistili nějakým jiným smyslem. Zastavili, jeden se viditelně soustředil a začal pomalu tmavnout. Když ho ve tmě bylo stěží vidět, přiblížil se ke mně, sedl si na zem a nohy složil pod sebe. Ostatní mě rytmem svého podupávání vybízeli, abych se nechal nést. Rozhodně to bylo něco v tom smyslu. Opatrně jsem se dotkl broučího hřbetu. Nepálil, jenom hřál. Tak jsem si na něj sedl a brouk se dal zase do pohybu. Za chvíli jsem zjistil, že na něm ležím a podřimuju. Vážně to bylo jako sen, ale jeden z těch, co se z nich budíte zpocení a s křikem. Ačkoli, v noci to ještě nebylo nejhorší.

Nejspíš bych tu cestu nepřežil ani s jejich pomocí, kdyby mě dvakrát nezavedli k prameni. Znali všechny prameny a nezničili je, i když se v blízkosti vody necítili nejlíp. Nechali mě důkladně napít, umýt se, vydechnout a ještě napít, a trpělivě čekali. Potom jsem zase chvíli šel po svých, a pak znovu vyčerpaně ležel na broučím hřbetě, který jen hřál, nesálal a nežhnul; rozhodně ne tolik jako slunce, které mě zjevně hodlalo roztavit a skoro se mu to povedlo. Ke konci pouti jsem si připadal vyschlý jako troud a tak lehký, že by mě odfoukl první silnější závan horkého větru, a poslední úsek si vůbec nepamatuju.

Až ve stínu rozvalin jezefského kužele jsem ožil, probral se a postupně jsem si vybavil, kde jsem. Pomalu jsem se protáhl, rozhýbal (žádný větérek mě neodfoukl a ani jsem nebyl lehčí než dřív) a chodbou, která vedla do chrámu, jsem už šel po svých. V chrámu se choulila u vibru prastará velekněžka s vyschlou, vrásčitou tváří. Nikoho tak starého jsem ještě neviděl; u nás by ji dávno vytřídili.

Vzhlédla, když jsem vstoupil, a zaskřehotala: „No konečně!“ Znělo to skoro popuzeně. Ukázala mi na nízké sedátko u bubínků. Brouci se zase srovnali do půlkruhu. „Tak předveď, na co je ten chromozóm ypsilon!“ štěkla velekněžka.

Náhodou jsem věděl, co to znamená, jen mi nebylo jasné, jak může takhle přenášená vloha pocházet od Firen, která byla jednoznačně ženská. Ale nekomentoval jsem to. Prostě jsem položil ruce na bubínky a vyslechl nebo spíš uviděl, co mi říkají.

Až dodatečně jsem pochopil, že jsem během té komunikace nebyl při vědomí. Až když na mě jezefská velekněžka vyplýtvala nejmíň deci vody ze džbánku, který patrně obsahoval její denní příděl, aby mě probrala.

Zamžoural jsem na ni. V chrámu bylo šero, okna pod stropem byla částečně zavalena troskami a elektřina tady jistě už dvacet nebo třicet let nefungovala. „Co to bylo?“

„To mi pověz ty,“ prskla. „Já se tady snažím celá léta, a pak přijde takový kluk a…“

Zasmál jsem se. Dávno už jsem nebyl kluk, to jenom jí jsem tak připadal. „Povídali, že…“

„Já je slyšela,“ přerušila mě netrpělivě. „Mají už dost místa, země přestala bouřit, brzy zavládne úplný klid, jsou spokojení a nechtějí už bojovat. Jenomže musejí dýchat nebo kýchat a přitom občas nechtě něco podpálí.“

„Takže víš i to, že navrhují určit cesty pro sebe a cesty pro nás, prameny a jezera pro nás a sirné strže pro sebe…“

„Jasně, to všechno vím.“

„Tak proč jsi to nikomu neřekla?“

Pevně stiskla rty a ukázala mi ruce. Deformované klouby, atrofované svaly, stažené šlachy… Denisa by pro to měla lékařský výraz, já sice ne, ale pochopil jsem. Nemohla se prostřednictvím vibru domluvit už ani s lidmi. Pak si neobratně vykasala špinavé roucho. Jo, a chodit taky nemohla. S těmihle klouby ne. „Lidi sem za mnou nechodí. To brouci mi nosí vodu a jídlo. Ne že by mi to chutnalo, ale nemůžu si vybírat.“

„U nás by tě nenechali,“ řekl jsem zamyšleně. „U nás…“

„Třídění,“ vyplivla. „Poslouchat vibry ještě můžu, vím, jak to teď chodí. I kdyby mě tam k vám donesli na hřbetě a kdybych tu cestu přežila… Nevěřili by mi.“

Nepřežila by tu cestu. Vzpomněl jsem si na žhnoucí slunce, žízeň a mdloby. Určitě by nepřežila. A jistě, nevěřili. Kdo by věřil staré ženě? Přikývl jsem. „Kde tady máte pramen?“

„Počkej, pověz mi, cos říkal ty jim!“

Chvíli jsem jen tak stál nad ní se džbánkem v ruce a nevěděl jsem. Potom mi pozvolna vplulo do vědomí, co jsem slíbil. „Lidi nebudou věřit ani mně, ale musím se pokusit vtlouct jim to do hlavy. A udělat to tak, aby mě nezabili. Čeká mě cesta od nohrady k nohradě. Budu muset nakreslit mapu. Naučit se putovat po světě a přežít na cestách. A sehnat si bubínky.“ Povzdechl jsem si. „Vezmeš si tyhle,“ pravila energicky. „Ale předtím mi pomůžeš.“

„Jak?“

„Přece umřít. Odneseš mě k nejbližší strži. Dolů už se skulím sama, abys neměl výčitky.“

„Nebudu.“

Pokřiveně se usmála. „Správně. Nemáš čas na pitomé výčitky. Teď je celé to břemeno jen a jen tvoje.“

Na té poslední cestě mi ještě řekla, že Firen měla syna, který nežil s matkou, ale s otcem, v Přehradě nad údolím vyschlé řeky, kde se zachránilo v době požárů hodně lidí. Podle ní později dostaly jméno naše nohrady, vybudované už záměrně jako chráněná, bezpečná místa. Ohledně toho no- si nebyla jistá, snad to původně mělo být nové nebo snad Noe, kdo ví, je to tak dávno. To Firenin syn Wrank mluvil s brouky, jeho matka jim pouze rozuměla. Kdyby hloupí, nechápaví lidé nepozabíjeli všechny jeho mužské potomky, mohli jsme se domluvit už dávno.

Stáli jsme na kraji strže, totiž já stál a držel ji v náručí. „Znáš nějaký obřad?“ zeptal jsem se.

„Všechny jsem zapomněla. Prostě to se mnou skonči a pokus se přežít.“

Jo, tak si představuju poslední slova. Hodil jsem ji s rozmachem, až jsem se sám zapotácel. Nechtěl jsem, aby se omlátila o skály, dřív než dopadne do ohně. Od chvíle, kdy jsem mluvil s brouky, se můj vztah k ohni nějak změnil, skoro jako bych mohl sám začít a zase přestat hořet. Ne, nebudu to zkoušet.

***

Dovedli mě zpátky. Vlastně donesli. Sice jsem se napil, snědl zbytky velekněžčina přídělu a odpočal si, ale stejně to byla úmorná pouť. Většinou jsem seděl na hřbetě jednoho z brouků (střídali se, protože tlumení vlastního žáru jim dávalo zabrat) a kreslil si mapu na papír, který jsem našel v knihovně Jezefské nohrady. Spíš ve zbytku knihovny. Nějak se začít musí. A chvílemi jsem spal.

Bubínky naštěstí nebyly těžké, a když jsem potřeboval se svými průvodci mluvit, už jsem neupadal do tranzu (no, ne tak docela) a pamatoval jsem si prakticky všechno. Jen mi činilo potíže vtělit konverzaci do slov. I to se musím naučit, budu to potřebovat – pro lidi.

Rozloučil jsem se s nimi u Podrazu. Pobavilo je vyprávění o temných broucích. Ovšemže to nebyl žádný zvláštní druh, však mi tlumení žáru názorně předvedli cestou. Chtěli, abych zahodil meče do ohně, ale vysvětlil jsem jim, že je možná budu potřebovat proti lidem. Kdyby měli krky, zaručeně by si je ukroutili, ale zdá se, že jim postupně docházelo, jak moc jsou lidé proti nim jiní.

Doma, v nohradě Příšeří mě sice nepřivítali nijak nadšeně, i když údivu kolem mého příchodu bylo dost, ale pustili mě dovnitř. Denisa mě důkladně prohlédla kvůli případným cizím nemocem a pěkně si to užila. Protáhla mě sprchou a oznámila mi, že mám v pokoji nájemníka. Lindu. Nevěděl jsem, jaká Linda, a ona mi shovívavě vysvětlila, že je to patrně naše budoucí velekněžka. Aha, tahle Linda.

Linda měla dost rozumu, aby mě nejdřív nechala vyspat. Den a noc, a napájela mě z hrníčku hadičkou. Potom… no, to je asi dost jasné, co bylo potom, a ještě o něco později seděla se zkříženýma nohama proti mně na posteli a pozorně poslouchala. A pak mi na oplátku pověděla o Tajné společnosti dorozumění, jejíž existence má teprve teď smysl. Díky mně. Hm, zvláštní pocit. Skoro jako by si mě vymysleli.

Zaznamenal jsem si jejich sídla do té mapy, kterou nosím v hlavě, i když připouštím, že je dost neúplná. Zapamatoval jsem si hesla, i když Linda prohlásila, že půjde se mnou. (Ona vlastně řekla: „Kamkoli půjdeš, půjdu.“ Netušil jsem, z čeho cituje, ale mělo to správný rytmus.) Věděl jsem, že se na tuhle společnost obrátím a požádám o pomoc; co kdyby měli někde zastrčené nějaké vozidlo.

Teď ale všechno záviselo na tom, jestli přežiju shromáždění ve velké aréně. To jest venku v kráteru. Už když jsem spal, montovali tam zesilovače, aby bylo všechno všude slyšet. Bylo to normální shromáždění, podle plánu, jenže po té trochu zvláštní události s mým odchodem a návratem se jaksi očekávalo, že promluvím a vysvětlím, co se stalo.

Usoudil jsem, že některým lidem bych rád řekl předem, co budu vyprávět, čistě aby z toho nebyli v šoku. Jenže před mými dveřmi stál strážce.

Tak jsme ho pozvali dovnitř.

„Sedni si, nikam neutíkáme,“ řekla mu Linda medově a sundala mu přilbu. Trochu mu přitom rozcuchala vlasy a docela maličko se přitiskla. Dělal jsem, že to nevidím, a hned jsem začal líčením bitvy před branou. O té strážce samozřejmě už hodně slyšel a moje vyprávění ho okamžitě zaujalo. A potom už mi věřil, to se poznalo podle otázky, kterou položil, když jsem skončil: „A co budeme dělat my? A vy, bojovníci?“

„Třeba si vypěstujeme něco lepšího k jídlu. Uděláme pořádný vodovod. Práce bude nad hlavu.“

„Jo,“ kývl vážně. „Nebylo by špatný chodit ven. Po bezpečných cestách.“

„Ty bude muset někdo vyznačit.“

„A ty víš, kde?“

„Tady kolem už ano. Až přijdu jinam, domluvím se s brouky.“

Muž se podrbal ve vlasech. „Nojo. Některým šéfům se to nebude líbit. Třídicí komisi a tak. Když se osejou pole venku, uživí se víc lidí…“

„Jo. Potřebuju, aby mě strážci na shromáždění chránili. A bojovníci. S těmi bych chtěl mluvit sám.“

Strážce vstal. „Jasně. Jdeme.“

Chodili jsme a mluvili s lidmi. Náš strážce, Pepa, měl dar výřečnosti a nadšeně každému líčil radostnou budoucnost. Bez věčných bojů. Bez spálených kamarádů. Bez ohavných jizev a strachu z třídění. Doufal jsem, že získáme pár strážců a pár bojovníků, než nám to někdo zarazí, a ti že zprávu předají dál, ale skutečnost byla ještě lepší. Protože jsme začali právě u strážců, dlouho nás všude pouštěli. No nevím, většinou mi asi nevěřili. Někteří si možná mysleli, že mi brouci při tom posledním boji kapku osmažili mozek a slunce to pak ještě potuplovalo, ale na druhou stranu mě aspoň vyslechli a nezačali na mě prskat, že jsem zrádce a spojenec nepřítele a tak. Než se našel někdo superloajální k současnému vedení a podal zprávu Gorochovi. Nojo, Halm.

Měl tu úhlednou pásku přes oko a nikoho, na kom by si mohl vylít zlost. Vlastně teď už ano. Pepa se s ním hádal; já ne, protože mi bylo jasné, oč mu jde. Lidi se většinou vytratili, když uviděli, co se děje. S Halmem totiž naklusali do haly, kde se normálně provozuje třídění, obříci. Osobní strážci momentálního vládce nohrady, velcí, mohutní a zatraceně poslušní. Halm je teď měl na povel a ten tucet docela stačil. Jeden chytil Lindu (ta neutekla), druhý Pepu. Ostatní se vrhli na mě. Byli rychlejší, než jsem si myslel, ale na tom nezáleželo, stačila už jen ta celková hmotnost. Srazil jsem dva nebo tři. Jestli měli lidské mozky, zaručeně se jim v lebkách pořádně otřásly. Mám dojem, že jsem jednomu zlomil vaz, dalšímu ruku, pár jich určitě skončilo s pochroumanými žebry (s brouky se člověk naučí pracovat nohama, dokonce i když má meč nebo kopí), ale brzy jsem zjistil, že na tenhle boj nemám prostě dost síly v rukou a nohama se musím aspoň tu a tam opřít o zem.

To už mi tekla krev z nosu a z ucha a neviděl jsem na jedno oko a na zádech mě něco bolelo zrovna tak hnusně jako to umějí popáleniny s puchýři. Pak mi jakási neuvěřitelně obrovská pěst rozdrtila koleno a bylo to. Další ráně jsem neměl jak uhnout. Zavalili mě. Nemohl jsem pod tou šílenou tíhou dýchat, přišlo mi, jako by mi všechna krev zčernala.

Ještě jsem slyšel, jak se Halm směje. Takový docela příjemný smích. Vzdaloval se, a s ním i jakýsi vzteklý křik, jo, jasně, Halm táhne vřískající Lindu pryč. Všichni se vzdalovali. Všichni a všechno.

***

Pak nás zavřeli do nejhlubšího patra. Mě, Lindu, Pepu a pár dalších. To jsem objevil, když jsem se konečně probral. Mohl jsem trochu pootevřít pravé oko, opatrně dýchat, pohnout prsty na levé ruce a posunout si levou patu po studeném kameni. Někdo mě částečně svlékl, a teď nade mnou brečel. Nojo, Linda.

A pozor, kámen pod mými zády už nebyl tak studený. Začínal hřát. Smysly mi sloužily aspoň natolik, abych poznal, že kolem mě zavládlo zděšení. Pomalu jsem se obrátil na bok, zvedl těžkou, oteklou a uvnitř totálně dutou hlavu a rozhlédl se fungujícím okem. Asi tři metry ode mě si poklidně hořel brouk. A o kus dál přešlapoval další. Pár se jich hemžilo (uznávám, že na hemžení jsou trošku velcí, ale zdálky a k tomu jedním okem mi to tak připadalo) kolem žhnoucího otvoru ve stěně.

Brouci se k nám totiž protavili skálou, aniž bych je volal, skoro jako by mě sledovali. Samozřejmě jsem neměl bubínky, ty mi vzali, ale klidně bych se s nimi domluvil klepáním na skálu; kdyby mě ovšem prsty poslouchaly. Jenomže obříci mi jich zřejmě pár polámali.

Brouk přede mnou stepoval a tiše mával krovkami, lehce je zvedal a zase nechával klesnout. Musel svoje sdělení několikrát opakovat, než mi vibrace a šlehání jeho plamenů začaly něco říkat. A stejně jsem nemohl uvěřit tomu, co mi tady svojí řečí vykládal.

Linda vedle mě zajíkla. „On tě chce…“

„Jo,“ zachrčel jsem.

„Už se to kdysi stalo,“ hlesla a já cítil její zděšení. Uvnitř byla úplně ztuhlá hrůzou, i když se snažila nedávat to najevo. „Velekněžka Firen. Věznili ji na Dívčí hoře a její syn Wrank ji přišel zachránit. Ale našel vysušenou zničenou stařenu, protože ji týrali a mučili žízní. Potom se objevil brouk a ona vstoupila do jeho ohně, neboť chtěla zemřít…“

Napadlo mě, že s tím kolenem, které teprve teď v mém vědomí vydělilo svou příšernou bolest z ostatních, pouze strašných, bolestí, nemůžu nikam vstoupit. Možná bych se mohl plazit… Ne, na to je potřeba víc funkčních rukou. Ale Linda pokračovala a nikdo ji nepřerušil, ani Pepa.

„Plameny ji ožehly, až vzplanula. Hořela, ale nekřičela. Potom uhasla. Wrank chtěl smést její popel a pohřbít ho v chrámu, ale když přišel blíž, zvedla se, znovu mladá a krásná, s žárem v očích.“

Chvíli jsem si to dával dohromady s tím, co mi právě sdělil brouk. „No, krásnej nebudu,“ ujistil jsem Lindu sípavě. „Tak ustup, zlato.“

Koutkem oka jsem viděl, jak se všichni tisknou ke stěně co nejdál od brouků. Linda ustoupila poslední. Brouk se zvedl na zadních nohou, klepety si mě přitáhl, rozevřel krovky. Nevydržel jsem se na to dívat. Obklopily mě plameny a svět byl daleko, Linda byla daleko, žádné vězení neexistovalo, protože jsem se z něj mohl klidně propálit stěnou jako brouk. Protože ten žár zvenčí mi jenom pomohl rozžehnout můj vlastní, vnitřní. Aha, tak tohle mám od pramáti Firen.

A nejspíš ne až ode dneška. Není náhoda, že nemám žádné jizvy po spáleninách. Není to ani mou obratností a rychlostí. Je to prostě dar předků.

Potom už jsem mohl broukovi poděkovat. Nojo, znal jsem i jeho jméno, jenže to nedokážu přetlumočit do slov.

Do žádné lidské řeči. Mohl jsem i vstát, jenže to bylo trochu hloupé, protože šaty samozřejmě nevydržely. Linda se chichotala, ale slyšel jsem v tom obrovskou úlevu a nekonečný údiv, tak jsem jí to neměl za zlé. Nejdřív si šla na mě sáhnout. Ostatní se postupně odvážili taky a už se ani nebáli brouka, který tiše seděl o kousek dál a zahříval skálu.

Vlastně už jsme se nebáli ničeho. I když brouci nám proti lidem nemohli pomáhat, protože neměli šanci rozeznat, kdo je s námi a kdo proti. Byl by to jenom další masakr.

„Pošleš je pryč?“ zeptala se Linda.

„Pošlu.“

Brouci nám ještě na rozloučenou prohlodali skálou tajnou chodbičku k tajnému pramínku, takže jsme neměli žízeň a mohli se i trochu umýt. To abychom vypadali k světu, až nás vyvedou do arény. Taky jsem doufal, že mi dají nějaké šaty. Lindě to sice v kalhotkách slušelo velice moc, ale mně v její zavinovací sukni už míň. A byl jsem taky dost zvědavý, jak si tam venku v nohradě vede zvěst, kterou jsme vypustili mezi lidi.

***

A pak nás vyvedli ven.

Ty šaty jsem dostal, i když jen obyčejné, domácí, ne bojovnické. Však mi je taky přinesl obyčejný strážce, ne obřík, a zíral na mě dost zmateně. Jeho kolega ve službě zakroutil hlavou a řekl to rovnou: „Já myslel, že tě odrovnali. Bylo tam krve jako na jatkách ve Vichetské.“

Pokrčil jsem rameny. „Přišli brouci a vyléčili mě.“ Strážci se zachechtali, jenom ten, co mi přinesl šaty, znepokojeně přešlápl.

Šli jsme dlouho; tohle vězení se nacházelo až někde ve špičce obráceného kužele, vykutaného lidmi do země. Po nepravidelných schodech, chodbami, které možná byly místy i přírodní, po úzkých točitých rampách širokých šachet. Nakonec nás postrčili na denní světlo.

Aréna zahučela. Chvíli jsem neviděl skoro nic, jen obrys vládce Příšeří.

Goroch, mohutný, vousatý a s rysy nepatrně poznamenanými senilitou (to jsem věděl od dřívějška, ne že bych mu viděl do obličeje), se tyčil na svém pódiu zrovna před sluncem, které klesalo k západu. Ukázal na mě prstem. Měl jsem si tam dole připadat sám a malý jako mravenec. On byl obklopen svou speciální osobní stráží, tudíž se cítil naprosto bezpečně.

„Tak mluv!“ přikázal mi.

Neposlechl jsem hned, musel jsem se rozkoukat. Jsou tu všichni? Asi jo, na svazích kráteru se nenajde jediné volné místo. Málem se mi zatočila hlava. Jakživ jsem nemluvil k tolika lidem.

Chtěli mě oddělit od Lindy, ale ta se mě chytla za ruku a na strážce se usmála. „Jsem nebezpečná?“ zavrněla. Strážce zavrtěl hlavou a dokonce na ni mrkl. Goroch to ze své výše nemohl vidět. Nemohl vidět ani Denisu mezi lékaři a ošetřovatelkami v modrých hábitech, jak se na mě povzbudivě usmívá. Zjistil jsem, že Pepu strážci někam odtáhli. Nevadí, ten nebude zahálet, přinejmenším bude mluvit a šeptat a získávat přívržence.

Postoupil jsem o pár kroků dopředu pod Gorochovu tribunu. Kdosi mi podal mikrofon. Podíval jsem se na tu křehkou věc a podivil se, jak mohla tak dlouho vydržet, když se od světových požárů rozpadla už i veliká auta, ba i tanky. Asi někde našli zapomenutý sklad, kde bylo všechno pěkně zabalené a zakonzervované.

„Dejte to i Lindě, doplní mě, kdybych něco vynechal,“ požádal jsem toho člověka, na kterého jsem proti slunci moc neviděl.

„Jasně,“ řekl hlasem šéfa Hladkých holek. „Pro tebe všechno, hrdino.“

Všichni to slyšeli. Nebýt toho, že mě na cestě do Jezefské a zpátky kapku připeklo sluníčko, asi by všichni poznali, že jsem zčervenal. Linda do mě šťouchla.

„Začni tou bitvou!“ zašeptala, ale přímo do mikrofonu. „Chcete to slyšet?“ zeptal jsem se.

„Ne!“ zařval Goroch, ale lidé ho překřičeli, tak jsem dělal, že to vůbec neřekl. Nejdřív jsem jim pověděl, že k té bitvě došlo omylem. Bylo to neštěstí, ne útok, brouci se jen chtěli dostat ke mně a k vibru, abychom se mohli domluvit. Protože jim rozumím a můžu se s nimi domluvit.

„On je ten muž z pověsti,“ řekla tiše Linda. Páni, ta uměla používat hlas.

Ošil jsem se. „Ale když brouk vlezl napůl do chodby a zapálil strážce, ještě jsem to nevěděl…“ A znovu, už asi posté, jsem odvyprávěl průběh bitvy; s prodlevami za mrtvé. Ten popel přátel v loužích kyseliny, ten posluchače fakt dostal. No, pak už to bylo těžší. Vysvětlit, jak rozumím něčemu, co se nevyjadřuje slovy. Jak vím, kde budou bezpečné cesty a co patří broukům. Jak vím, že jim můžeme věřit. Tu otázku zařval někdo z publika.

„Nesli mě na zádech, takže jim věřím,“ odpověděl jsem. „Vy jste si to nevyzkoušeli, tak asi nevěříte. Opatrnost neškodí, ale stejně… Když se budete držet označených cest a na označeném území, tak časem uvidíte, že vám tam nepolezou.“

„Mohli nás zničit už dávno, kdyby chtěli,“ ozvala se Linda zpěvně. Po tom mém chrapotu to bylo osvěžující jako vánek.

„Jak ty to můžeš vědět?“ zavolal kdosi shora.

„Hodně cestuju.“ Přimhouřila oči a věnovala mu okouzlující úsměv.

Vypukla přestřelka otázek, cítil jsem jejich nedůvěru, ale ne nepřátelství. V nejhorším mě měli za cvoka. Dokud znovu nepromluvil Goroch.

„Ticho!“ zařvalo několik jeho věrných s mohutnými hrudníky a hlasy, které nepoznaly žár bitev ani slunce. Náramně ušetřené hlasy. Goroch vstal.

„Odsoudil jsem tě k smrti za zradu, Klofe,“ pronesl téměř vlídně, téměř otcovsky, jako někdo, kdo má nesporné právo trestat a kdo ví víc než jiní. Pitomé bylo, že tomu sám věřil. „Ale protože máš zásluhy, kterým se hned tak něco nevyrovná, rozhodl jsem, že si zasloužíš boj, ne popravu. Protože jsi v boji až moc dobrý, vybral jsem ti ne jednoho, ale dva protivníky.“

Pokynul, dosavadní strážce z arény vytlačili jeho muži, tedy obříci. Podle šeptaných pověstí byli tihle svalovci vypěstováni a přechováváni v nádržích v tajných patrech nohrady, čemuž jsem nikdy moc nevěřil, ale každopádně byli skvěle stavění, mohutní a totálně blbí. Jejich sílu jsem si už vyzkoušel a neměl jsem sebemenší chuť prát se s nimi.

Jak slunce klesalo níž, zapadlo za hradbu na obvodu kráteru a přestalo mě oslňovat. Viděl jsem hemžení mezi bojovníky, usazenými pod jednou z kolonád, i zmatek ve tvářích strážců; těch normálních, původních. Zdravotníci se nechtěli nechat zahnat z předních řad, zahlédl jsem obušky, ozvaly se výkřiky.

Gorochův muž mi podal meče. Lindu odtáhli, i když kopala a ječela. Pak se noví strážci rozestoupili a do arény nakráčeli ti dva vyvolení. Pech, užasl jsem. A Jurg?

„Vám přeskočilo,“ vyhrkl jsem zděšeně. Jistěže jsem je mohl porazit, i když byli oba zkušení a Jurg mě navíc dobře znal, ale proč?

„Nenecháme se poslat do výslužby jen proto, že se z jednoho bojovníka stal zasranej prorok!“ řekl Pech upřímně.

Jurg se zašklebil. „Každopádně už nebudu druhý.

Věčně druhý, vždycky až po tobě! Už nikdy.“

Rozhodil jsem rukama (zapomněl jsem, že držím meče, takže to asi vypadalo dost efektně) a otočil se kolem dokola. „Vážně mám dokázat svoji pravdu tím, že rozsekám dva chlapy?“

Odpověděl mi vzteklý řev, lidé se začali rvát a drát dolů. Vlastně se nedalo poznat, jestli mají zlost na mě, nebo na vládce. Ale ať už se drazí příšeřští chystali rozcupovat na kousky mě nebo Gorocha, obříci byli všude a nedovolili to. Fakt je ten mizera musel mít někde v mrazáku; dřív jsem nikdy nepotkal víc než dva pohromadě, a tady se přímo rojili. Docela rychle obecenstvo zklidnili.

„No tak.“ Goroch se ke mně naklonil z výšky čtyř nebo pěti metrů. „Nejsi přece žádný zbabělec, Klofe. Dejte se do toho, hoši!“

„A když vyhraju?“ zeptal jsem se.

„V tom případě můžeš jít.“ A tleskl.

***

Vystartovali po mně oba. Čekali, že se dám nejdřív do Jurga, protože ten je mladší a svižnější. Tak to ne. Mávl jsem levým mečem do vzduchu, jen tak, a když se tam oba překvapeně podívali, skulil jsem se Pechovi pod nohy a sekl ho pravým pod koleno. Aspoň že nehořel; ačkoli teď už by mi to možná nevadilo. Pech v pádu zvedl ruce a náhodou Jurga škrábl hned dvakrát, jednou do tváře, jednou do hrudi. Jurg měl pod košilí brnění. Pech ne, ale ten už se nezvedne. Převalil jsem se a začal se zvedat na nohy, schválně trochu pomaleji, abych na Jurga zaútočil z nezvyklého úhlu. Jedné jeho ráně jsem uhnul, druhou jsem odrazil, čekal jsem, že útok pravičkou zopakuje jako vždycky, takže jsem se včas kryl. A zase dolů, hluboký předklon a hlavou do břicha. S jedním mečem nad zátylkem; nechtěl jsem skončit o hlavu kratší.

A pak jsme byli oba na nohou, on udýchanější. Chvíli jsme celkem úhledně šermovali, jen tak, jako při tréninku, až na to, že ani jeden z nás nedělal brouka. Pech tiše krvácel do hlíny a pozvolna ztrácel vědomí. Nepustili k němu zdravotníky. Lidé řvali, viděl jsem jejich ústa dokořán, obříci už některé odváděli v poutech. Chovali se přitom úplně klidně, jako nějaké mašiny.

Začínalo mi docházet, že Gorocha musím zabít. Co se asi stane pak? Ztuhnou jeho strážci na fleku, jakmile se mu zastaví srdce?

Zahlédl jsem těsně u Gorochova pódia Manku s nohou v dlaze. Až se poženu nahoru do vládcovy lóže, měl bych to vzít kolem ní. Podle toho, jak se tváří, má v té dlaze dýku. Manka beze zbraně, to ne, to se jí nepodobá. A vedle ní ta svalnatá nosička vody, na zádech má strašné jizvy, jak ji ofoukl brouk, jemuž se u pramene připletla do cesty, její jméno jsem zapomněl, ale kdysi jsme si spolu docela užili. Tyhle dvě holky by mi nejspíš pomohly. Vsadím se, že ostatní radši uhnou. Jasně, vezmu to zleva. Obříci kolem Gorocha nějak řídnou, že by už docházely zásoby? Mají plno práce s bojovníky a původními strážci… Přinejmenším sám Goroch si myslí, že ho jeho lidé chtějí svrhnout, a to důkladně. Mě by asi tak usilovně nechránil.

„Tak dělej!“ houkl na mě vztekle Jurg. „Jenom se bráníš!“

„Ty jsi kat, ty se snaž!“ odpověděl jsem. A zase jsem jen uhnul. Pořád v pohybu, ale tohle není žádná námaha, ne pro mě. Jen se zapoť, zrádce. A já myslel, že jsme přátelé.

Pechova ruka najednou vystřelila dopředu. Možná to byla předsmrtná křeč, nevím, ale špička jeho meče se mi zabodla do paty, a jak jsem instinktivně vykopl, aby nepronikla hlouběji, meč se uvolnil současně z jeho ruky i mé boty a letěl vzduchem k Jurgovi. Ten měl pochopitelně dost času na uhýbání, dokonce se shovívavě usmál. Což ho ovšem nepatrně zpomalilo. Došlápl jsem na nohu, zabolelo to, ale nevadí, to vydržím. Veškerou svoji váhu jsem vložil do jediného útoku. Noha mi podklesla, s tím jsem počítal. Upadl jsem, ale současně s tím jsem bodl a srazil Jurga k zemi. Zbraň, která se mu prodírala k srdci, jsem přitom nepustil. Brnění povolilo, meč se zabořil do masa, křuplo nějaké žebro a bylo to.

Jurg se na mě ještě díval, když jsem se hnal k pódiu, ale jen očima, hlavu už za mnou neotočil. Aspoň jsem neviděl jeho oči pohasínat. Vrhl se na mě obřík, a jo, Manka měla v dlaze meč. Skoro ho přesekla v pase, té krve! Takhle vsedě, ta holka je fakt dobrá! (Ani nezasáhla nikoho z nevinných diváků kolem.) Druhému obrovi jsem sekl po krku a vzal si jeho dýku. Teda spíš jsem mu ji vyškubl. Byla těžká, těžší než běžná zbraň. Ani nosička vody mě nezklamala. Podrazila nohy dalšímu obříkovi, načež ho dorazil Jiven, kterému visely ze zápěstí zbytky pout. Utekl obrům, kamarád, a Manka mu na poutech stihla přeseknout řetěz. Společně s Jivenem jsme vyběhli do Gorochovy lóže, tam se k nám přidal strážce s boulí na čele, kterého asi předtím obříci omráčili obuškem. V tom masakru ani nevím, kdo probodl našeho senilního vládce. To je jedno. Byli jsme tam tři, takové pěkné číslo. Obři zaváhali. Neztuhli, ale přišli o velení. Vzal jsem do ruky Gorochův mikrofon a řekl do něj: „Nechte toho. Už je po něm.“

Skoro okamžitě (ta mrška kouzelnice) se vedle mě objevila Linda a zašveholila: „Je nám hrozně líto, že to dopadlo takhle krvavě! Vy velcí chlapci se prostě seberte a vraťte na místa, brzy dostanete další rozkazy…“ Usmála se na všechny, kdo měli zájem, a dodala: „Až si vy z Příšeří zvolíte nového šéfa.“

***

Celkově to byla klika. Tak zaprvé, lidi mi sice moc nevěřili, ale Gorocha se zbavili docela rádi, no a zbytek se teprve uvidí. V duchu jsem si říkal, to mě potěš, když to takhle dopadlo u nás doma, co mě čeká u cizích? Zaručeně něco horšího než remíza… Jenomže nebylo kam couvnout.

A za druhé, obříci nebyli žádné stroje, ale klony, jak mi vysvětlila Denisa, když mi ovazovala patu. Doba jejich života se počítala na měsíce, děsně smutné, fakt, a inteligence moc nepobrali, ale to telepatické řízení patřilo k tajemstvím, které si předávali vládci nohrad pravděpodobně už od Přehrady. Ve většině nohrad bylo dávno ztraceno, protože předání moci obyčejně neprobíhalo právě mírově a v klidu. No, tak dneska se ztratilo i u nás. A komu to vadí?

Máme spoustu práce. Až tady vyznačíme hranice broučího území, zamíříme nejdřív do nejbližšího sídla Tajné společnosti. Trochu mi dělá starosti Manka, tu nohu ještě nemá v pořádku, ale nechat ji tady nemůžu, i kdybych ji měl táhnout na zádech. A víc než trochu mi dělá starosti Denisa, kterou sice budeme na svých cestách potřebovat, ale když ona se občas projevuje kapku majetnicky. Linda ne, Linda je zlatíčko. Když jsem se jí svěřil, uklidnila mě: „Nebude na to čas, nedělej si starosti. Na cestách s tím neotravoval ani náš šéf. Žádné pohodlí, žádné soukromí, všichni tě slyší… Chápeš?“

„Jo, chápu.“ Mě by to odradilo, ale co Denisu? Když bude mít kolem sebe jenom pár drsných bojovníků jako Jiven nebo Luba (a ten má ke všemu tuberu) a ukecaného Pepu?

„Když půjde do tuhého, půjdeš si popovídat s brouky,“ řekla Linda. „V tom tě nikdo nenahradí.“ Dala mi pusu (myslím, že jsem ji odnaučil dělat to složitě; tohle byla prostě pusa, něžná a sladká a obyčejná jako život) a dodala: „Zatím.“ Položila si ruku na břicho a zatvářila se zamyšleně. „Nechceš našemu šéfovi zabavit auto? Má z tebe docela vítr.“

No, takhle jsem si začátek kariéry poutníka a proroka zrovna nepředstavoval, ale kvůli Mance jsem se s šéfem Hladkých holek domluvil, že máme na nějakou tu chvíli společnou cestu. To máme koneckonců všichni.

Krásně je na světě

Anna Šochová

„A co bych furt povídala, vždyť už všechno víte… Anebo jo, ale nebudeme přitom jen tak sedět. Majko, ty stříhej pruhy na tkaní, Klárko, ty na háčkování, Karlíku, ty přebereš hrách. Mrňata budou trika třídit na hromady, pěkně podle barev. Milado, prosím tě, dotáhni první pytel zkraje, ten s kytičkami, potom dohlídneš na prcky.“

Stará žena spokojeně pozorovala, jak se děti honem rozeběhly splnit úkoly. Najednou zvedla hlavu, mrkla oknem ven, na zlomek času zaostřila na jakýsi bod, zřejmě daleko. Kývla si spokojeně pro sebe už se znovu věnovala drobotině.

„Tak, tady máte první hromadu. Majko, opravdu namotávej vždycky jenom jednu barvu! Já mám radši, když dělám koberce podle sebe, to je můžu poslat na trh i do Německa… Stačí jedno klubko ze tří triček. Jojo, teď se nám hodí, že jsem všechno natahala do baráku dřív, než začala třetí vlna drancování…“

Usmívala se spokojeně pro sebe, jako kdyby zase krotila staré nepochopení mladých. Kolem byla spousta opuštěných stavení, kam máti neúnavně chodila, přebírala, vozila a tahala „bordel“. Marně vrčeli, k čemu to bude. Dneska leccos uznávají, ale hory materiálu přesto budí pochyby. Naštěstí už fungují dílny, které přešívají nebo úplně předělávají všechno, co ještě nepoškodil čas.

„Tak co byste chtěli slyšet? O té tmě jsme už povídali mockrát. I o tom smradu ve městech.“

Honza hned provokoval, že on by rád hlavně o těch kostrách a zombících a jestli nemůžou třeba támhle ze hřbitova vylézt ven. Ti mrtvákoví, samozřejmě. Babička věděla moc dobře, kam výrostek míří a kluka hned usadila: „To máš smůlu. Opravdu se nechci bavit o tom, jak si v Holečkově dávají na plot lebky a hnáty. Tady nic takovýho nebude, nebo o vás nějakou tu kost přerazím, jasný?! Ujišťuju tě, že jsou tvrdý dost. A na kopání máte pořád zásoby míčů. Ony ty lebky stejně nejsou moc kulatý a rychle se rozbijou.“

Mladší Majka dala statečně Honzovi buráka a ten vyplázl jazyk. Plácnout se neodvážil, to se holkám nedělá. Navíc, jak babička věděla, on je z těch, co si na nalezené kosti poctivě berou rukavice a moc se do přebírání nehrnou. Proto si babička pošťuchování nevšímala, shýbla se pro nůžky a zkoušela ostří.

„Tak dobrá, budu vám vyprávět, jak jsme to celé přežili. To ještě třeba Majka nebyla na světě, jenom Jirka s Martinem a Honzou. Vlastně ani ti tak úplně ne, spali u maminek v bříšku. Jestlipak si pamatujete, kde to začalo? Správně, v Praze, Brně, Erfurtu, Plzni… Klárko, máš jedničku, řeknu to mámě, aby ti ji počítala do školy. Dobrá, Milado, nevšimla jsem si, že se hlásíš. Jaká další města? Výborně, ale když znáš všechna větší města nazpaměť, řekni ještě, co v nich je známé, podle čeho je poznáš.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čas šelmy aneb příběhy (p)o konci světa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.