Tři otázky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

Don Miguel Ruiz a Barbara Emrys

Tři otázky – e-kniha

Copyright © HarperCollins Polska sp. z o.o., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

TŘI OTÁZKY

Český název: Tři otázky

Jak objevit a ovládnout svoji vnitřní sílu

Název anglického originálu: The Three Questions How to Discover and Master the Power Within You

Autoři: Don Miguel Ruiz a Barbara Emrys

Překlad: Jana Klimešová

První vydání: Harper One, An Imprint of HarperCollinsPublishers, 2018

Grafika obálky: Madgrafik

Odpovědný redaktor: Ivana Čejková

Jazyková korektura: Dita Kelbelová

© 2018 by Miguel Ruiz and Barbara Emrys

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2018

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci celého díla nebo jeho částí v jakékoliv podobě.

Tato kniha je vydána na základě licence HarperCollins Publishers, LLC, New York, USA.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

HarperCollins je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC, New York, USA. Název ani známku nelze použít bez souhlasu vlastníka.

Cover design: Studio Gearbox

Cover art: © Nicholas Wilton | Illustration Source

Background art: sl_photo | Shutterstock

Author photo: © Noel Cianci, 2012

All rights reserved.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

02-516 Warszawa, ul. Starościńska 1B lokal 24-25

ISBN: 978-83-276-3339-2 (tištěná verze)

ISBN: 978-83-276-3340-8 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-3346-0 (MOBI)

ISBN: 978-83-276-3347-7 (PDF)

Věnování

Tato kniha je věnována všem těm, kdo se rozhodli stát hrdiny svého vlastního příběhu. Všem mírumilovným rebelům, kteří touží změnit svůj svět, sami sebe bezpodmínečně milují a nechají tuto čistou lásku vyzařovat do světa. Je věnována všem, kteří plni soucitu vedou jiné, mají odvahu jednat láskyplně a nedají se ovládnout iracionálními obavami.

Tato kniha je věnována všem těm ženám a mužům, kteří se dokážou chovat odvážně a mluví za ty, již sami za sebe mluvit nemohou. Byla napsána na počest všech těch, kdo používají slova k tomu, aby šířili poselství lásky a úcty.

Se srdečnými díky všem našim čtenářům,

Don Miguel Ruiz a Barbara Emrys

Úvod

1

Tři perly moudrosti

Kdysi dávno jel jeden starý muž se svým vozem polní cestou. Celý den pršelo a cesta byla hrbolatá, takže se mu jelo těžko. Déšť samozřejmě vše jen zhoršoval.

Nakonec vůz zapadl do hluboké díry a upadlo mu zadní kolo. Stařec nejprve uklidnil koně, pak seskočil do bláta a pokoušel se kolo nasadit. Velmi brzy však zjistil, že díra je příliš hluboká a že kolo neuzvedne; bylo moc těžké. Stál tam celý promočený a prochladlý, když tu za sebou uslyšel rychlé kroky.

Patřily mladíkovi z farmy, který šel domů na večeři. Viděl starého muže a rozbitý vůz, kolem nějž se valila po cestě voda, jako by stál v řece. Mladík byl urostlý, silný a ochotný pomoci. Našel spadlou plaňku z plotu, postavil se až po kolena do bahnité díry a vůz podepřel. Pak se dal do opravy kola a během ní si začal se starým mužem povídat o tom, jaké má plány do budoucna. O světě toho nevěděl mnoho, ale byl připravený se učit. Chtěl zjistit, kdo opravdu je, a přál si nalézt odpovědi na nejdůležitější životní otázky. Brzy měl dospět v muže, a tak se toužil dozvědět něco víc i o lásce. Mluvil o tom, že často i během dne sní o všech těch krásných věcech, které ho čekají.

„Většinu dní ani nevím,“ zasmál se chlapec, „jestli sním, nebo jsem vzhůru!“ Hoch mluvil a mluvil a starý muž ho tiše poslouchal.

Za hodinu byla práce hotová. Kolo bylo zase bezpečně nasazeno na oji a vůz zpátky na cestě. Stařec hledal po kapsách drobné, aby chlapci projevil svou vděčnost. Nenašel ale nic, co by mu mohl za jeho námahu nabídnout, a tak se ho zeptal, zda by přijal místo peněz tři perly moudrosti, přičemž ho jedním dechem ujistil, že tyto perly jsou mnohem vzácnější než peníze. Skrze divoké bouřkové mraky vykouklo slunce a hoch se usmál. Věděl, že nemůže odmítnout mužovu vděčnost, ať je jakákoli. Koneckonců, vždyť se má tolik co učit.

„Jistě,“ odpověděl tedy zdvořile. „Jsem poctěný, že se se mnou o svou moudrost podělíte, pane.“

A tak se k němu stařec naklonil a začal hovořit.

„Na to, aby sis v životě poradil, si potřebuješ zodpovědět jen tři otázky,“ vysvětloval mu. „Za prvé se musíš sám sebe zeptat: ‚Kdo jsem?‘ To zjistíš, když pochopíš, kdo nejsi. Za druhé se musíš ptát: ‚Co je skutečné?‘ Co je skutečné budeš vědět, když poznáš, co skutečné není. A za třetí,“ končil muž, „se musíš zeptat: ‚Co je láska?‘ Lásku rozpoznáš, až pochopíš, co láska není.“

Starý muž se napřímil a oprášil si z kabátu zaschlé kusy bláta. Chlapec s úctou smekl klobouk a poděkoval. Pak se díval, jak muž nasedl na vůz a hvízdl na koně. Vůz sebou škubl, zatřásl se a začal rachotit dál po cestě.

Chlapec vykročil k domovu, kde na něj čekala večeře, ale ještě se ohlédl přes rameno. Uviděl už jen obrysy vozu, který zvolna mizel ve večerních stínech.

2

Otevírání dveří

Podobné jednoduché příběhy nás vybízejí k zamyšlení nad vlastním životem, neboť jsou v určitém smyslu obrazem příběhu každého z nás. Pokud je příběh dobrý, má schopnost vyvolávat otázky a povzbudit nás k hledání odpovědí. Jestliže je velmi dobrý, dokáže se nám dostat pod kůži, otevře nové dveře našeho vnímání a dodá nám odvahu pohlédnout pravdě do očí. Takové příběhy nám poskytují možnost volby: nechat se zlákat ke hledání pravdy, nebo dveře opět zavřít a pokračovat životem po známých cestách.

Tato kniha je určena všem, kdo chtějí poznat pravdu o sobě samých. Kteří se nebojí zeptat se, co je skutečné, nebojí se projít těmi neznámými dveřmi dál. Sám život dychtí započít s vámi nový rozhovor. Pokud jste ochotní naslouchat a rozvíjet se, váš svět se může změnit.

My lidé jsme dnes takoví, jací jsme, díky tomu, jak naše nervová soustava po celé miliony let reagovala na okolní podmínky. Náš mozek se postupně vyvíjel ve stále složitější orgán, naše schopnosti se zdokonalovaly. Společenstva lidí vytvořila vysoce komplikované struktury. Na této planetě jsme bezpochyby zanechali stopu. A přesto – kdyby se nás někdo zeptal, co jsme během těch let existence lidstva získali, jak bychom odpověděli?

Mohli bychom říci, že jsme se zbavili strachu a konfliktů? Že jsme konečně pochopili, jak být co nejlepšími lidmi? Bylo by skvělé říct, že naše myšlenky nás již nenutí páchat hrozné věci, určitě bychom se rádi pochlubili, že máme klidnou mysl, nezažíváme vnitřní spory a jako druh jsme zmoudřeli, takže už nestojíme jeden proti druhému. Bylo by úžasné, kdybychom tohle všechno mohli o sobě tvrdit, nicméně nemůžeme – alespoň prozatím.

V ideálním světě spolu lidé vycházejí pro dobro své i dobro lidstva jako celku. V ideální společnosti lidé spolupracují, aby prosperovali, a svého štěstí si váží. Cení si života a pečují o půdu, která je živí. V ideálním případě respektují jeden druhého – a všechny ostatní.

V ideální rodině se dělá vše pro to, aby se děti cítily v bezpečí a milované. Rodiče jim jdou příkladem, jsou jejich moudrými učiteli a bdělými ochránci. Staří lidé jsou stále aktivní a činní. Lidé přirozeně vytvářejí různé skupiny a společenství, ale žádné z nich se nesnaží podrývat ostatní. Dohromady tvoří větší celky a společně usilují o zajištění blaha všech občanů.

V tomto imaginárním světě ještě existují vlády. Ideální vláda řídí celou zemi s úctou a její představitelé jsou moudří a předvídaví lidé. Ideální kongres, jaký si vůbec dokážeme představit, vydává zákony, sepisuje je svědomitě a s ohledem na ostatní, tyto zákony jsou jasně čitelné, spravedlivé a platí pro všechny bez rozdílu.

V tomto ideálním světě jsou lidé schopni spravedlivě vládnout také sami sobě. Co si pod pojmem vládnout sami sobě můžeme představit? Znamená to, že jsme si vědomi vlastních myšlenek a zodpovídáme za svoje jednání. Odmítáme slepě kráčet životem a vidíme ho přesně takový, jaký skutečně je, ne takový, jaký ho vidět chceme; nedovolíme minulosti, aby ovládala naši přítomnost. Jsme schopni vnímat svoji současnou realitu se smyslem pro její krásu a vyváženost – tak, jak by ji vnímal velký umělec.

V ideálním světě se netrestáme za minulé chyby, neutápíme se v sebelítosti, nemanipulujeme emocemi druhých ani je nepomlouváme, abychom za každou cenu vyvolali nějaké to drama.

V ideálním světě nemáme touhu soudit ani obviňovat, nejsme paralyzováni pocity viny a hanby, ani tyto emoce nepoužíváme proti jiným lidem. Jinými slovy, chováme se ke druhým a sami k sobě tak, jak bychom si přáli, aby s námi jednali i ostatní: s respektem.

O takovém ideálním světě bychom toho mohli říct ještě mnohem víc, je však důležitější zamyslet se nad tím, proč většina z nás v takovém světě už dávno nežije. Pomoci světu, aby se posunul k ideálnímu stavu – to je pro útlou knihu příliš velký úkol. Avšak první kroky k jeho dosažení můžeme učinit sami. Všechno, co společně jako lidské bytosti budujeme, začíná představivostí. Můžeme si myslet, že jsme oběťmi nešťastných okolností, ale s trochou fantazie získáme nový pohled na věc a zjistíme, jak nelaskavě sami se sebou nakládáme. Připadá nám, že naše mysl, plná myšlenek, soudů a předsudků, je naším nejvážnějším protivníkem. Ale budeme-li schopni si ji představit a smýšlet o ní jinak, může se naopak stát naším spojencem. Změníme-li způsob, jakým naše mysl pracuje, můžeme změnit i svůj svět.

Všichni se něčeho obáváme, avšak nedokážeme to přiznat ani sami sobě. Častokrát nevíme, jak své strachy překonat. Potřebujeme lásku, ale nejsme přesvědčeni o tom, že si ji zasloužíme. Chceme mít sami sebe rádi, ale nevíme jak. Každý z nás má v sobě do jisté míry zmatek. Jsme polapeni ve svém vlastním dramatu a bereme ho až příliš vážně. Hrajeme role, které vůbec nezobrazují pravdu o tom, kým skutečně jsme.

Proč to děláme? Proč si tak ubližujeme? Odpověď zní: tyto způsoby nám od dětství různí lidé vštěpovali a my jsme se pak v jejich uplatňování stali mistry.

Každý z nás se rodí jako jedinečná bytost, je ale těžké zůstat jedinečným ve světě, v němž nám byla naše budoucí přesvědčení už dávno předurčena. Odmala neustále slýcháme, kdo jsme, jak bychom se měli chovat a jak reagovat na to, co se kolem nás děje. Tímto způsobem rodiny a společnost fungují nejefektivněji, takto děti nejsnáze přežívají ve svém kulturním prostředí. To ale neznamená, že tato poučení a rady jsou založené na skutečné pravdě. Dalo by se říci, že tyto rané lekce nás učí jak podvádět sami sebe. Učíme se lhát.

Život je pravda a život je to jediné, co existuje. Používáme-li k vyjádření pravdy slova, automaticky ji křivíme. Je to prosté – lež je vlastně pokřivením pravdy. Používáme lži sami proti sobě i proti jiným lidem, i když v tom nemusí být nutně vůbec žádný zlý úmysl.

Všichni dobře víme, jak malé děti někdy dokážou legračně popsat obyčejné věci kolem nás – připadá nám to zábavné, protože říkají pravdu tak, jak ji vnímají, bez předsudků. Upřímný pohled na věc či názor vyslovený otevřeně je pro dospělé uši velmi často šokující. Proč tomu tak je? Ve většině společnostech se konstatování očividné pravdy považuje za nezdvořilé. Upřímnost a nefalšovaná pravda jsou někdy považovány za dětinské vlastnosti, občas dokonce za projev bláznovství. Většina z nás se naučila ohledně toho, co vidíme a jak se cítíme, lhát už v dětství. A než dospějeme, naučíme se navíc všem těm lžím věřit.

Vyrůstáme a rozvíjíme svůj intelekt, nicméně naše mysl může být narušena. Vytváříme si pevné názory, ale ty nemusí odpovídat pravdě. Naše emocionální reakce jsou ovlivněné našimi názory a vírou. Byli jsme stvořeni milující silou, ale odmala se učíme, jak lásku deformovat a ničit.

Deformace, ničení – to zní jako vědomé zločiny. Ale lidé nepřicházejí na svět s úmysly škodit a ničit. Přicházíme na svět s touhou nalézt pravdu a lásku. Je špatné, když nám naše víra a přesvědčení zamlží myšlenky, když místo skutečnosti považujeme za pravdivé jen naše představy a fantazie. Věříme většině toho, co nám kdy bylo řečeno, ztrácíme kontakt se životem a s pravdou a následně si vytváříme pravidla a výklady přizpůsobující se tomu, čemu jsme se naučili věřit.

Jedním z příkladů, jak jsou naše přirozené touhy otráveny jedem představ a fantazií, je láska. Většina z nás často slýchávala, že láska je podmíněná, že přichází jen jako důsledek oddanosti, splněných očekávání. Jednoduše řečeno, lásku ničí slůvka když, pokud, jestli.

Člověk nemusí svá očekávání vůči druhému vyslovit nahlas, a přesto je velmi často cítíme. A vnímají je dokonce i ti, kteří jsou jeden druhému oddaní.

- Budu tě milovat, pokud uděláš, co chci.

- Budu tě milovat, když budeš při mně stát, ať se děje, co se děje.

- Budu tě milovat, pokud uděláš tohle nebo budeš věřit tomu.

- Jestli mě zesměšníš, nebudeš se mnou souhlasit nebo mě opustíš… přestanu tě milovat.

Je neuvěřitelné, že podobná očekávání máme vůči lidem, na nichž nám nejvíc záleží; a máme je i vůči sobě samým. Stanovujeme si podmínky, za kterých se budeme milovat – ty jsou však často až příliš tvrdé, než abychom je mohli dodržet. Skutečná láska přichází bez jakýchkoli podmínek. Jenže většina z nás takto lásku nabízet ani přijímat neumí.

Přemýšlíme-li o lásce jako o podmíněném citu, stává se něčím jiným, něčím falešným. Avšak to můžeme snadno napravit, neboť láska je výplodem virtuálního světa naší mysli, který je pouhým odrazem či interpretací toho, co je skutečné. Naše mysl nám předkládá představy všeho, čeho jsme schopni se dotknout, co vidíme… ale stále jsou to jen představy a myšlenky, něco, co není hmotné. Smyšlenky nejsou součástí naší genetické výbavy. Mysl není skutečná a svět, který vytváří, vlastně vůbec neexistuje.

Takže co je mysl – a co dělá?

Mysl je funkcí mozku, která převádí to, co kolem sebe vnímáme, do řeči. Způsoby, kterými popisujeme realitu, jsou pro každého z nás jedinečné. Vy máte váš způsob, já zase svůj. Rozdíly ve vnímání okolního světa závisejí na tom, jak náš mozek pracuje a jak nás v dětství ovlivnili lidé kolem nás.

Při pohledu na přírodní scénu – třeba horský hřeben, zelenou louku, rozlehlou divočinu – někteří z nás pomyslí na ráj a budou reagovat s radostnou dychtivostí. Pro jiné bude tatáž scenérie symbolem překonávání extrémních těžkostí a osamělosti a jejich reakce bude vyjadřovat tíseň a obavy. Kde jedni vnímají poklid, jiní pociťují neklid. Jestliže nás naši nejbližší naučili, že se máme bát, budeme v tom s největší pravděpodobností pokračovat. Věříme-li, že něco, co neznáme, je nebezpečné, budeme se raději novým zážitkům a zkušenostem vyhýbat.

Naučili jsme se a zvykli si interpretovat vše, co vidíme. Bylo nám řečeno, čemu máme věřit – dokonce i to, abychom věřili tomu, co nám kdo říká. Od narození se řídíme vlastními i obecně přijímanými názory. Realitu si vytváříme na základě dojmů a zkušeností, kterým přisuzujeme osobní význam a hodnotu. Samozřejmě, že tato realita se neustále mění, protože se mění i svět kolem nás. Osobní vnímání skutečnosti je ovlivňováno našimi názory a obavami.

Mnohé víry vyvolávají strach. Mnohé z nich jsou strachem dokonce ovlivněny. Strach vždy měl a má velký vliv na to, jak jsme se naučili vnímat svět. Fyzický strach je přirozený a potřebujeme ho k přežití, avšak je důležité si uvědomit, že iracionální strach je něco jiného. Je nepochopitelné bát se něčeho, co neexistuje – takový strach pak může způsobit skutečnou újmu našemu myšlení. A přesto jsme se to naučili a dovolujeme iracionálním obavám, aby utvářely naši realitu. Naše emocionální reakce kopírují reakce jiných lidí, a tak se často bojíme toho, co si jen představujeme.

Trvalo nám dlouho, než jsme se naučili takto reagovat a v praxi jsme naše emoce dovedli k dokonalosti. Řídili jsme se pravidly vytýčenými naší rodinou, společností, v níž žijeme. Rodiče a učitelé nám ukázali, jak se máme chovat ve společnosti, my jsme tato ponaučení vzali i v dospělosti za své a více méně se jimi dobrovolně řídíme dál. Dodržujeme určitá pravidla společnosti, a většinu z nich aplikujeme na vlastní život – ovládáme sami sebe na základě námi vytvořených zákonů, osobních soudů a psychického zastrašování.

V dětství jsme se naučili sledovat pravidla a zákony, jakými se řídí naše rodina a komunita, v níž žijeme. Podle těchto norem – školy, církve a úřadů – se pak chováme i my. Jít proti těmto zákonům obvykle vyústí ve ztrátu respektu ostatních. Někdy však jde o mnohem víc. Jestliže porušíme pravidla města, radnice, vlády či státu, trest je vyšší. Toto vše ovlivňuje nastavení naší mysli, takže se dá říci, že způsob, jakým řídíme sami sebe, zrcadlí to, jak funguje svět.

Asi nikoho nepřekvapí přirovnání, že všichni máme v hlavě takovou malou vládu – svou mysl. Mysl určuje pravidla a fyzické tělo se jim podrobuje. Za porušení zákonů, které jsme si sami vytýčili, jsme ochotni tvrdě platit – a velmi často donutíme platit nejen sami sebe, ale i někoho jiného. Neboť naše mysl se stejně jako většina vlád snaží uplatňovat své zákony i na lidi kolem sebe.

Uvědomujeme-li si postupy, jakými naše mysl pracuje, pak můžeme změnit i způsob, jakým vládneme sami sobě. Pochopíme-li, jak naše malá vláda – mysl – funguje, můžeme její práci ovlivnit a přepsat svoje vlastní zákony. Ať už si dokážeme představit cokoli, co nám bude ku prospěchu, můžeme to ve své mysli vytvořit. Začneme lépe pečovat o své tělo, poskytneme sami sobě víc svobody projevu a skoncujeme s tvrdými tresty, kterými sami sebe týráme a které nám znemožňují prožít zaslouženou lásku.

Všichni chceme být co nejlepšími lidskými bytostmi, rozvíjet se, pochopit, co děláme špatně a co můžeme dělat lépe. Toužíme nalézt odpovědi na osobní otázky a uplatnit je ve svém životě. A rádi bychom zjistili, co je vlastně pravda.

Všem se nám hodí pár perel moudrosti… neboť moudrost rozvíjí a zlepšuje náš vztah se životem, s pravdou. Umožňuje nám povznést se nad naše obavy a hluboce zakořeněná přesvědčení. Dodá nám odhodlání a sílu projít novými dveřmi – a pak dalšími a dalšími.

Celá tato cesta začíná třemi základními otázkami:

- Kdo jsem?

- Co je skutečné?

- Co je láska?

Otázka první: „Kdo jsem?“

3

První perla

Kdo jsem? To zjistíš, když pochopíš, kdo nejsi.

Myslíme si, že o sobě víme úplně všechno. Člověk se může domnívat, že je spolehlivý, optimista nebo melancholik… že je buď introvert, nebo duše každého večírku. Občas se můžeme ocitnout v nějaké životní krizi, prožít nějaké trauma či životní otřes. Pozorujeme-li se během takových nepříjemných zážitků, můžeme být sami sebou překvapeni. Možná jste si nedovedli ani představit, že jste tak silní… nebo jste naopak zjistili, že jste slabší a ustrašenější, než jste si mysleli? Většina z nás jistě zažila chvíle, kdy jsme si museli přiznat, že nejsme těmi, za koho jsme se považovali.

Pak se může stát, že hodnoty, které vyznáváme, se neodrážejí v našich činech, že se ocitneme v konfliktu s lidmi kolem sebe, že naše mysl je v rozporu s naším srdcem. Začneme se obviňovat, útočit na lidi kolem, křičet na svoje děti, napadat své přátele. „Kde se to v nás najednou vzalo?“ ptáme se sami sebe. Jsme zmatení a deprimovaní a začínáme přemýšlet nad tím, co nás nutí dělat věci, které děláme. Chceme znát pravdu, ale zdá se, že nám v našem hledání něco uniká.

Otázka „Kdo jsem?“ je prvním krokem zpět k autenticitě, k pravdě. Instinktivně lneme ke svému sebeobrazu, a ten nám znemožňuje zjistit o sobě něco nového. Zpochybníme-li, kdo jsme, máme šanci zbořit pár bariér a zažitých přesvědčení a znovu navázat spojení se životem.

Většina příběhů o tom, kdo jste, vychází z toho, co vám vyprávěli vaši rodiče: co máte a co nemáte rádi, v čem jste dobří. Další názory jste si vyslechli od sourozenců a kamarádů. Během dospívání jste se o své osobnosti dozvěděli něco nového od každého, s kým jste se setkali. „Jsi chytrý,“ říkali vám třeba. „Jsi rebel,“ tvrdili. Možná jste i slyšeli větu: „Proboha, jsi úplně jako můj otec.“ Lidé si ostatní rádi představují podle sebe. „Jsi tak paličatý“, „neumíš mít nikoho rád“, „nikdy neriskuješ.“

Vytvořili jste si o sobě určité mínění, ale nicméně přemýšlejte, na čem je váš názor založen. Od narození slýcháváte od nejrůznějších lidí různé postřehy a mínění o vás. Každý z nich však vidí jen to, co vidět chce. A vy doplňujete a rozvíjíte příběhy jiných lidí těmi svými. Seznámíte-li se s někým, mluvíte o svém životě: o minulosti, o nadějích, o své budoucnosti. Vyprávíte tytéž příběhy více méně stejným způsobem a hlavní postavou jste v nich vy. Jak vás však tato postava definuje? Podívejme se nejprve na to, jak svůj životní příběh vyprávíme. Teprve pak pochopíme, jak hlavní postava popisuje sama sebe a řídí všechny naše činy.

Jsme bytosti, které vyprávějí příběhy. Příběhy, jejichž prostřednictvím se propojíme s ostatními lidmi. Většina z nás o sobě nesmýšlí jako o tvůrcích mýtů, ale ve skutečnosti neustále vyprávíme své životní příběhy. Komukoli, kdo je ochoten naslouchat, popisujeme události jednotlivých dnů tak, jak jdou za sebou. A vyprávíme příběhy i sobě samým, jako bychom tím chtěli sami sobě vysvětlit, co jsme zažili. S nostalgií mluvíme o včerejšku a spekulujeme o zítřku. Některé příběhy vyprávíme často, rozvíjíme dramatické interpretace i zvraty v zápletce. A proč ne? Lidé zkrátka vyprávějí příběhy.

Pohádkám už zřejmě nevěříte, ale příběhu vlastního života ano. Většina z nás skutečně pevně věří své verzi skutečnosti. Zapáleně hovoříme o různých událostech a zážitcích, popisujeme je do nejmenších detailů. Hrajeme představení pro jednoho člověka i pro větší publikum. Jestliže se do svého příběhu zaposloucháme, uvědomíme si, jak mistrovsky si hrajeme s emocemi. Pokud si dáme tu práci a příběh svého života sepíšeme a zdůrazníme nejdůležitější chvíle, pochopíme, jak snadné je spadnout do vlastních emocionálních pastí. Sepíšeme-li svůj příběh podruhé a potřetí, i ty nejrozjitřenější okamžiky postupně ztratí sílu nás dojmout. Začneme vnímat, jak moc svůj příběh upravujeme, abychom zvýšili napětí, a přitom i ty nejsilnější příběhy po prvním vyprávění ztrácejí svůj emocionální účinek.

Budeme-li konečně schopni obrousit emocionální vrcholy svého vlastního příběhu, možná se nám podaří vybavit si jakoukoli událost našeho života bez obvyklé sebelítosti či pocitu vlastní důležitosti. Budeme schopni mluvit o dnešních problémech a včerejších nepříjemnostech bez touhy po soucitu. Kdybychom měli možnost číst svůj příběh nahlas, začali bychom ho vnímat jako fikci, umělecké dílo. A uvědomili bychom si, že dokonce i naše nejlepší příběhy o nás neříkají pravdu. Pokud tomu ale tak je, kdo pak doopravdy jsme?

Jak to řekl ten starý muž z našeho malého podobenství: abychom to pochopili, měli bychom se nejprve důkladně zamyslet nad tím, kdo nejsme.

4

Hlas Já

Od doby, co vám jen sahá paměť, dáváte hlavní postavě svého příběhu moc vytvářet vaši realitu. Má od vás pověření mluvit, myslet a dělat rozhodnutí, která ovlivňují vaše tělo a celý váš svět. Říká vám, čemu věřit a jakým způsobem do svých přesvědčení investovat emocionální energii. Ve vašem neustále se odvíjejícím příběhu říkáte jeho hlavní postavě já.

Zkusme se na chvíli zamyslet a pochopit, co slovo já v tomto kontextu znamená. Já je osoba, kterou přijímáte jako své skutečné já. Vždyť celou dobu mluvíte o sobě, že? I v běžném rozhovoru říkáte já, mně nebo moje nesčetněkrát. Skrze toto já říkáte věci jako: „Tohle je pro mě důležité!“, „Posloucháš mě?“ nebo „Co o mně říkají?“ Já je vším, co podle vašeho názoru jste. Já je všechno, co souvisí s postavou, kterou jste uhnětli z hlubokých přesvědčení a nesčetných zkušeností.

Slovo já – nebo jeho nejrůznější formy v jakémkoli jazyce – je jednoduché zájmeno a jako každé slovo nemá žádný význam, dokud mu nějaký nepřisoudíme a neshodneme se na něm. Jde o rozdíl mezi „všemi slovy“ a slovem já, které je zatíženo – vzpomínkami, předsudky, automatickými domněnkami. Pevně věříme ve vlastní identitu a očekáváme, že na ní bude záležet i ostatním lidem. To, kým jsme, se postupně mění až v mytologii. Se starými přáteli i novými známostmi sdílíme společný mýtus o já. Vyprávíme o sobě příběhy, posíláme jim fotografie, které tento mýtus posilují. Prosazujeme toto já mnoha způsoby.

Já se vždy vztahuje k hovořící osobě, ale už se nijak zvlášť nezabýváme tím, kdo ta osoba vlastně je. Říkáme: „Podívej se na mě!“ a chceme tím přitáhnout pozornost k této lidské bytosti, jejím frustracím, očekáváním a celému jejímu myšlenkovému procesu. Soucítíme sami se sebou, avšak slova „podívej se na mě!“ mohou vyvolávat i jiné emoce. Naši představu toho, kdo jsme, nemusejí ostatní lidé sdílet. Jejich představy se od té naší mohou diametrálně lišit.

Já se nevztahuje k tělu, které obýváme. Já nepopisuje energii, která námi proudí. Já není prvotní, protože já nemáme, dokud neovládneme jazyk. Já neexistuje, dokud nejsme schopni vnímat svět prostřednictvím symbolů a jejich významů. V krátkosti – já se nevztahuje k ničemu skutečnému. Vztahuje se k obrazu, představě, jakou sami o sobě máme a jakou jsme se pokusili vyjádřit slovy. Slova, kterými se popisujeme, se samozřejmě pořád mění, protože s každou změnou situace vnímáme skutečnost trochu jinak. Náš názor na to, kdo jsme, se intenzivně vyvíjí od raného dětství, od chvíle, kdy jsme začali mluvit a myslet. To, jak si představujeme sami sebe, se neustále mění – v čase, podle změn nálad a v závislosti na zpětné vazbě, kterou dostáváme od lidí, na nichž nám záleží.

Každý z nás přispívá k obecnému mýtu či falešné víře o nás samotných. Já je soukromá mytologie, soubor příběhů, které si opakujeme a přijímáme je jako pravdu. Jako děti věří ve své superhrdiny, my věříme v já. Když se takto zaštítíme vlastní mytologií, cítíme se dostatečně sebevědomí, abychom čelili světu.

Ale já není tím, čím ve skutečnosti jste. Jste život či energie, která z vás vytvořila fyzickou bytost. Vaším tělem proudí život a umožňuje mu, aby se hýbalo, milovalo, cítilo. Životní energie stvořila i váš zázračný mozek. Umožnila své hlavní postavě rozumně přemýšlet a dala jí hlas. Život je všechno viditelné i neviditelné.

Existuje jen život – a nekonečné množství úhlů pohledu. Vše, co život stvořil, má svůj úhel pohledu a vaše tělo je jedním z nich. Vaše mysl je také jedním z nich. Lidské tělo se vyvíjí na základě biologického naprogramování, ale mysl se rozvíjí vědomě, skrze pozornost a uvědomělou činnost. Hlas, který mluví za naši mysl a vyjadřuje naše myšlenky, je já – dokud nepochopíme, že žádná slova o nás neříkají pravdu.

Vědomí sebe sama, to, že „já“ si je samo sebe vědomo, je pro lidskou bytost nejuspokojivější ve smyslu dosaženého vývoje. Může ovlivňovat a řídit evoluci hlavní postavy. Já reaguje na vaše jméno a zná vaši minulost. Já si je vědomo vašeho fyzického prostředí, a dokonce i samo sebe.

Snažíme-li se získat odstup od postavy, kterou jsme vytvořili, náš osobní růst se komplikuje. Skrze já popisujeme sami sebe i svět. Pokud říkáme, že jsme obětí hlasu ve vlastní hlavě, jsme oběťmi ve všech situacích. Máme-li pocit, že nemáme sílu změnit hlas já, jak se nám pak mohou otevřít brány nového vědomí? Jak pak můžeme žít beze strachu uprostřed lidstva, kde existuje více než sedm miliard já – každé s názorem a každé s požadavkem, že musí být slyšet?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tři otázky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.