Antonio G. Iturbe

K otevřenému nebi

Přeložil Štěpán Zajac

Praha 2018
Akropolis

Antonio G. Iturbe

A cielo abierto

© Antonio G. Iturbe, 2018

© Editorial Planeta, S. A., 2018

© Translation Štěpán Zajac, 2018

© Cover Illustration Daniela Olejníková, 2018

© Graphic Design & Typography Martin Pecina, 2018

© Photo — Alberto R. Roldán, 2018

© Filip Tomáš — Akropolis, 2018

ISBN 978-80-7470-211-2

ISBN 978-80-7470-214-3 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-215-0 (ePUB)

Obsah

Kapitola 1. Letiště Le Bourget (Paříž), 1922

Kapitola 2. Kasárna letectva v Istres (Francie), 1921

Kapitola 3. Paříž, 1923

Kapitola 4. Kasárna letectva v Istres (Francie), 1921

Kapitola 5. Letiště Le Bourget (Paříž), 1923

Kapitola 6. Istres (Francie), 1921

Kapitola 7. Villeminova nemocnice (Paříž), 1923

Kapitola 8. Istres (Francie), 1921

Kapitola 9. Továrna Tuileries de Bourlon (Paříž), 1923

Kapitola 10. Palmýra (Sýrie), 1922

Kapitola 11. Továrna Tuileries de Bourlon (Paříž), 1923

Kapitola 12. Palmýra (Sýrie), 1922

Kapitola 13. Továrna Tuileries de Bourlon (Paříž), 1923

Kapitola 14. Palmýra (Sýrie), 1923

Kapitola 15. Továrna Tuileries de Bourlon (Paříž), 1924

Kapitola 16. První pluk stíhacího letectva v Thionville (Francie), 1923

Kapitola 17. Creuse (francouzské vnitrozemí), 1925

Kapitola 18. Paříž, 1924

Kapitola 19. Montluçon (Francie), 1924

Kapitola 20. Paříž, 1924

Kapitola 21. Letiště Montaudran (Toulouse), 1924

Kapitola 22. Paříž, 1925

Kapitola 23. Barcelona, 1925

Kapitola 24. Paříž, 1925

Kapitola 25. Barcelona, 1925

Kapitola 26. Toulouse, 1926

Kapitola 27. Casablanca–Dakar, 1926

Kapitola 28. Toulouse, 1926

Kapitola 29. Casablanca (Maroko), 1926

Kapitola 30. Toulouse, 1926

Kapitola 31. Dakar, 1927

Kapitola 32. Cabo Juby (Maroko), 1928

Kapitola 33. Casablanca (Maroko), 1928

Kapitola 34. Rio de Janeiro, 1928

Kapitola 35. Cabo Juby (Maroko), 1928

Kapitola 36. Buenos Aires, 1928

Kapitola 37. Cabo Juby (Maroko), 1928

Kapitola 38. Buenos Aires, 1929

Kapitola 39. Cabo Juby (Maroko), 1929

Kapitola 40. Andské pohoří (Chile), 1929

Kapitola 41. Cabo Juby (Maroko), 1929

Kapitola 42. Bahía Blanca (Argentina), 1929

Kapitola 43. Cabo Juby (Maroko), 1929

Kapitola 44. Buenos Aires, 1929

Kapitola 45. Cabo Juby (Maroko), 1929

Kapitola 46. Cabo Juby (Maroko), 1929

Kapitola 47. Cabo Juby (Maroko), 1929

Kapitola 48. Buenos Aires, 1929

Kapitola 49. Patagonie (Argentina), 1930

Kapitola 50. Buenos Aires, 1930

Kapitola 51. Základna hydroplánů na jezeře Berre (jižní Francie), 1930

Kapitola 52. Buenos Aires, 1930

Kapitola 53. Santiago de Chile, 1930

Kapitola 54. Jezero Berre (Francie), 1930

Kapitola 55. Jezero Berre (Francie), 1930

Kapitola 56. Natal (Brazílie), 1930

Kapitola 57. Buenos Aires, 1930

Kapitola 58. Buenos Aires, 1931

Kapitola 59. Toulouse, 1931

Kapitola 60. Casablanca (Maroko), 1931

Kapitola 61. Letiště v Mountaudranu (Toulouse), 1932

Kapitola 62. Toulouse, 1932

Kapitola 63. Cabo Juby (Maroko), 1932

Kapitola 64. Casablanca (Maroko), 1932

Kapitola 65. Paříž, 1932

Kapitola 66. Casablanca (Maroko), 1932

Kapitola 67. Paříž, 1933

Kapitola 68. Paříž, 1933

Kapitola 69. Paříž–Toulouse, 1933

Kapitola 70. Toulouse, 1934

Kapitola 71. Natal (Brazílie), 1934

Kapitola 72. Paříž, 1935

Kapitola 73. Paříž, 1935

Kapitola 74. Paříž, 1935

Kapitola 75. Libye, 1936

Kapitola 76. Dakar, 1936

Kapitola 77. Paříž, 1936

Kapitola 78. Paříž, 1937

Kapitola 79. Paříž, 1938

Kapitola 80. Toulouse, 1939

Kapitola 81. Orconte (Francie), 1940

Kapitola 82. Orconte (Francie), 1940

Kapitola 83. Lisabon, 1941

Kapitola 84. New York, 1942

Kapitola 85. Alžír, 1943

Kapitola 86. Alžír, 1943

Kapitola 87. Korsika, 1944

Kapitola 88. Korsika, 1944

Kapitola 89. Toulouse, 1945

Epilog — Bretaň (Francie), srpen 1945

Poznámka překladatele

Kapitola 1
Letiště Le Bourget (Paříž), 1922

Přitáhne zdvojenou páku k hrudi a Caudron C.59 se zvedne za houfem mraků nad Paříží. Dvouplošník se chvěje. Motor Hispano-Suiza zasupí. Chvilku krouží v bělostné mlze a pak přitáhne kovové lano a přinutí letoun zdolávat vzduchovou horu, až na nebi vykreslí svislici. Chvění trupu se mu přenáší do rukou a odtud i do celého těla. Praporčík Saint-Exupéry se opojen závratí usmívá a v tváři se mu zračí bezmezné uspokojení bláznů nebo dětí zabraných do svých her. Nemají ponětí o nebezpečí ani o čase, pohrouženi do světa, který patří jenom jim, neboť ho stvořili sobě na míru.

Na zemi je Caudron C.59 jen objemným sedmisetkilogramovým kusem dřeva plným nejrůznějších šroubů, nýtů a svarů. Když na kolečkách, které vypadají jako z bicyklu, roluje a sune kupředu svou těžkou konstrukci, působí směšně a chatrně. Jakmile se kolos s vypouklou hrudí rozjede po dráze, drkotá nejistě na svých drátěných nožkách. Obyčejný oblázek v cestě by narušil jeho rovnováhu a s lomozem by ho dokázal obrátit na záda. Když ale dojede na konec ranveje, stane se zázrak — těžká jedoucí almara se odlepí od země, vyhoupne se nad linku obzoru, vznese se a najednou je lehoučká, obratná, a dokonce ve svém ptačím letu ladná. Oklamala svůj osud velryby uvízlé v hangáru.

Také Tony si připadá trochu jako letadlo. Mohutné tělo ho obvykle nutí pohybovat se těžkopádně, někdy až neohrabaně, a jeho zasněná mysl, zcela nepřipravená řešit ty nejbanálnější záležitosti praktického života, z něj na pevné zemi dělá zmateného, rozkolébaného tučňáka, který marně potřepává křídly, neschopen najít moře. Tam nahoře je z něj ale úplně jiný člověk.

Lehký jako pírko.

Otočí pákou doleva a letoun se prudce nakloní na levé křídlo. Usměje se. Splnil se mu sen každého dítěte. Dosáhl toho, že hračky jsou skutečné a skutečnost je hrou.

Vykreslí ve vzduchu obláček. Působí mu rozkoš, když zakouší závratné rozechvění a především pocit, že se povznáší nad průměrnost. Nad svou vlastní a také nad prostřednost světa, který ho obklopuje. Vnímat, že tam dole za sebou nechává kasárenskou přízemnost a oficíry, kteří pořvávají, až jim na krku naběhnou žíly. Hulákání je součástí vojáckého chlapáctví.

Když před několika dny přecházel cvičiště, zahlédl podporučíka, jak provádí výcvik čerstvých odvedenců. Chtěl po nich, aby na každou jeho výzvu okamžitě odpovídali „Rozkaz, pane podporučíku!“ Poddůstojník ukázal na jednoho z nováčků, ve skutečnosti skoro ještě dítě: „Teď ty!“ Chlapec zareagoval vylekaným „Rozkaz, pane podporučíku!“ Velitel, rudý vztekem, ho rázně chytil za řemení vojenské blůzy, zacloumal jím a zařval mu přímo do tváře: „Co jsi to za chlapa? Hlasitěji! Odpověz jako voják!“

Zaraženě se vzdálil. Aby se mladí chlapci stali dobrými vojáky, nevyžadují po nich v první řadě, aby prokázali důvtip, rozvahu nebo smysl pro taktiku, ale umění hulákat z plných plic. Kdo bude řvát nejvíc, vyslouží si podporučíkovu pochvalu. A vždycky musí odpovídat: „Rozkaz!“ K tomu, aby byl člověk dobrým vojákem, dobrým vlastencem, dobrým občanem, dobrým úředníčkem…, existuje osvědčené pravidlo: říkat pokaždé „k službám, pane!“ Nepřemýšlet, na nic se neptat.

Jemu se hulákání hnusí. Když se na tebe někdo nezkažený podívá a ty na něj zakřičíš, jako bys podťal mladý stromek. On sám zvyšuje hlas jenom občas večer, kdy je veselo a kdy si vypije burgundského nebo anýzovky nad míru. To se pak dá do zpěvu písniček, které začnou rozverně, ale končívají zádumčivostí. A když se zlobí, obyčejně zmlkne.

Jak pošetilé říkat

co ticho už dávno ví

Zatímco se letoun pohupuje ve vzduchu, Tony přitakává hlavou a dává za pravdu Mallarméovi. Také on se pokouší veršovat.

Vykreslil už tisíc piruet, ale to nestačí. Nikdy to nestačí. Život mu vždycky připadal jako příliš těsný oblek. Pákou zavře přívod paliva a stroj ztrácí svou hnací sílu, až se zcela zastaví. Letoun visící nehybně ve vzduchu se změní v kus železa, neúprosně přitahován náhlou silou gravitace. Propadá se. Přechází do vývrtky. Skupinka diváků na zemi sleduje střemhlavý pád s mrazením v zádech a s uznalým „Óóóó!“, které chce být radostné, zní však nervózně. Tony se plnou rychlostí řítí k zemi v jednom z těch málo spolehlivých aeroplánů. Když už ho od nárazu dělí jen několik metrů, diváci zatají dech. V tom okamžiku Tony prudce strhne řízení a vyrovná Caudron C.59 do letu těsně nad zemí, nad polem vlčích máků.

Toho nedělního odpoledne využil nepřítomnosti většiny důstojnictva 34. pluku a připravil si své vzdušné divadélko. V dětství, které strávil v Saint-Maurice-de-Rémens ve velkém domě plném temných zákoutí, bývaly jeho oblíbenou zábavou právě divadelní hry, jež sám vymýšlel a sám v nich hrál pro zábavu svých sourozenců. Byl současně dramatikem, který sepsal libreto, i hercem, který jeho obsah přehnanými gesty ztvárňoval. Rodina nikdy neuměla rozpoznat, zda byl vážným klukem nebo paňácou, nikdy nebyla schopna s jistotou říct, kdo Tony doopravdy je. Zda chlapec, jenž tráví deštivá odpoledne v zamyšlení, zatímco u okna pozoruje, jak kapky stékají po skle, nebo klučina, který obrátí dvorek vzhůru nohama a pak se nečekaně objeví převlečený za bukanýra nebo vůdce expedice a nahlas deklamuje ztřeštěné věty k pobavení svých sester a bratránků.

Sám si tu otázku klade. Kým doopravdy je? Přátelskou bytostí s rolničkami našitými na šatech, které rozcinká pokaždé, když má být v něčí společnosti, nebo zamlklým člověkem, obráceným do svého nitra, jak to děláváme, když se ocitneme sami?

Přílišná vibrace křídla ho vytrhne ze zamyšlení. Neměl by se rozptylovat, když pilotuje, ale ve vzduchu se myšlenky vždycky volně rozletí. Na několik vteřin odvážně vykloní hlavu, aby se ohlédl za skupinou přátel, kteří pozorují jeho akrobatické veletoče. Špendlíky zapíchnuté v zemi.

Miluje, když je může pobavit. Je tam Charles Sallès, Bertrand de Saussine a také Olivier de Vilmorin… Když ale vyvádí s letadlem své nejbláznivější kousky, ve skutečnosti to dělá pro jediného člověka, přítomného v jeho mysli dnem i nocí.

Vzpomíná, jak ho bratranec poprvé vzal na návštěvu do okázalého domu v ulici de la Chaise, kde už tehdy madame de Vilmorinová vedla jeden z nejkultivovanějších intelektuálních salónů v Paříži. Majardomus s voskovou tváří je uvedl do místnosti s vypolstrovanými pohovkami a s knihovnami z ořechového dřeva, kde čekali na bratry Vilmorinovy, než se vypraví, aby společně zašli na zmrzlinu do jedné z cukráren na Champs-Élysées. V té chvíli zaslechl hudbu. Housle, na něž kdosi loudavě hrál a pomalu přejížděl po strunách jen zlehka, aniž tón zcela zanikl. Byla to skladba, kterou hrával na klavír a sestry jej doprovázely na housle. To bylo ještě ve starém domě v Saint-Maurice-de-Rémens, i když teď se mu vybavilo, že melodie bývala veselejší a uvolněnější. V tomto nostalgickém provedení nezněla melodie, ale spíš její ozvěna. Tóny byly tak rozechvělé, že zůstávaly viset ve vzduchu. Hudba naplňovala prostor, pozastavovala skutečný čas a navozovala jiný, mnohem rozmělněnější. Mění-li nás létání v ptáky, tak nasloucháním hudby se stáváme rybami a noříme se k mořskému dnu.

Tóny sestupující do salónu jej nezadržitelně zavedly ke schodišti nahoru. Nohy se pohybovaly samy. Byl jako u vytržení, hudba ho přilákala až do třetího patra. Druhé dveře v chodbě byly jen přivřené, a tak velmi zlehka zaklepal a nahlédl dovnitř.

Na lůžku zakrytém přehozem z modrého saténu seděla dívka ve fialovém pyžamu a zadumaně hrála na housle, opřená o několik podušek obrovských jako barevné balóny. Hlavou spočívala na podbradku nástroje tak měkce, že ho proměnila v polštářek. Guvernantka v bílém čepci sedící vedle ní na židli upřela pohled na neznámého, který se vetřel do dívčiných pokojů, a ve chvíli, kdy se už už chystal vyslovit omluvu a zahanbeně odejít, přísná žena mu posunkem ruky naznačila, aby zůstal. Prstem přiloženým ke rtům jej vyzvala, aby byl potichu.

Zdálo se mu, že vstupuje do podmořského zámku, a nezmohl se na slovo. Byl okouzlen pozorováním rusých vlasů, zelených očí, bělostných rukou. Hrála zdrženlivě, určitá nechuť se mísila se zvláštním soustředěním, jež ji nutilo upřeně se dívat na konec krku houslí, přesně tam, kde se její prsty hravě probíraly strunami, jako by skákaly přes švihadlo.

Vzpomíná si, jak vroucně vzýval bůžky krásných věcí k zastavení času, aby ta melodie nikdy neustala, aby zněla věčně. Bohové však dřímají, nejsou ničím jiným než našimi sny.

Když dohrála, vychovatelka, paní Petermannová, začala vlažně tleskat a pozdviženým obočím ho vyzvala, aby udělal totéž. Samozřejmě, že zatleskal, a to tak hlučně a s takovým přehnaným nadšením, až to ženu znechutilo. Dívka opatrně odložila housle do pouzdra ležícího na přehozu, otočila se k němu a usmála se. Ten úsměv byl schopen zadržet lokomotivy, tišit tajfuny, uhasit vulkány. Mohl zastavit svět, přinejmenším ten jeho.

Všechny časomíry jeho života se rázem ocitly na nule.

„Myslím, že nás ještě nikdo nepředstavil…“ řekla mu.

Zčervenal, jako by se dívčiny zrzavé vlasy odrazily v jeho tváři, a začal se zajíkat.

„Promiňte, že jsem… jsem sem tak vpadl, slečno. To ta hudba. Ztratil jsem rozvahu…“

„A vy jste…?“

„Ach ano, odpusťte mi mou neomalenost. Jsem Antoine de Saint-Exupéry. Vy musíte být Olivierova sestra. Jsem jeho přítel, studujeme společně na Bossuetově akademii.“

„Louise de Vilmorinová.“

„Lituji, že jsem vás tu takhle přepadl. Jsem už na odchodu.“

„Nedělejte si starosti. Otravná nemoc kyčelních kloubů mne upoutala na lůžko a ložnice se stala salónem, kde přijímám návštěvy. Miluji návštěvy!“

Tony vykulil oči tak, že mu málem vypadly z důlků.

„Mohl bych vás někdy navštívit?“

„Můžete požádat o schůzku…“ odvětila rozladěně. Při pohledu na mladíkovu zoufalou tvář však s koketným úsměvem dodala: „Nebo se můžete vměstnat někam mezi mé hodiny hudby.“

Odněkud z domu zazněly hlasy.

„Saint-Exi! Kde k čertu vězíš?“

„Váš bratr mě volá. Musím jít. Ale vrátím se!“ Jakmile to řekl, nadšení se změnilo v obavy. „Ale… Vzpomenete si na mě, až znovu přijdu? Budete vědět, o koho jde? Moje tvář je tak obyčejná.“

Pohlédla na něj s nevyzpytatelným úsměvem, který mohl vyjadřovat stejně tak vlídnost jako pohrdání.

„Kdoví. Jsem zapomnětlivá.“

„Nevadí,“ odpověděl rychle. „Já ano, já si vzpomenu, mademoiselle de Vilmorinová. Vzpomenu si za nás za oba!“

V pilotní kabině zavrtí hlavou a usměje se. Přišlápne pedál, otevře přívod benzínu a pohybuje řízením tak, aby letoun na nebi načrtl klikatou čáru. Pár měsíců po jejich seznámení musel dostát povinnosti vojenské služby a aby si splnil svůj dávný sen létat, narukoval k letectvu. Několikrát byl převelen, a nakonec ho vyslali do Casablanky. Po celou tu dobu pilotního výcviku a nepohodlí ho doprovázela vzpomínka na Loulou, na nenaplněnou lásku, která však odloučením stále sílila.

Přeložení do Paříže k 34. pluku se sídlem v Le Bourget ho potěšilo pro návrat do města divadel, knihkupectví a bulvárů, shledání s přáteli… ale především pro možnost návratu do domu v ulici de la Chaise. Potřeboval znovu vidět tu dívku, která usedala s houslemi na modrý přehoz a vypadala, jako by se vznášela nad mořskou hladinou.

Na čaji u matčiny sestřenice Yvonne de Lestrangeové se Antoine náhodou potkal s jedním z bratrů Vilmorinových a požádal ho o přijetí u jeho sestry:

„Už i ty, Saint-Exi?“ otázal se ho André de Vilmorin s poněkud teatrálním sarkasmem jako ve školním představení zpodobňujícím zavraždění Iulia Caesara rukou jeho chráněnce, kdy Caesar pohlédne vrahovi hluboce do očí a pronese: „I ty, Brute, synu můj?“

André byl již unaven pohledem na všechny své přátele, jak se při seznámení s jeho sestrou pateticky zajíkají a upadají do hypnotického stavu, aby nakonec skončili ve frontě v předpokoji pro návštěvy a s mlhavou nadějí žadonili o špetku pozornosti od dívky, jež se nechává obdivovat, zahrnovat laskavostmi a zbožňovat, aniž přitom ztratí svůj úsměv, napůl ironický a napůl záhadný, s nímž své oddané nápadníky vypoklonkuje, jakmile nadejde čas k hodinám četby či hudby, nebo jednoduše jakmile ji jejich přítomnost omrzí.

Připomenul Andrému několikrát své přání setkat se s Louise a když už si začal myslet, že je nesplnitelné, jednou ve čtvrtek ráno se v kanceláři, kde Tony trávil volné hodiny psaním veršů, objevil vojín s písemným vzkazem. André ho v něm zval, aby následujícího dne v půl čtvrté přišel na šálek čaje s jeho sestrou a několika dalšími přáteli. Zatímco dočítal lístek, který ho jako pružina nadzvedl ze židle, vojín, zřejmě čerstvý nováček, dál prkenně stál v pozoru a bojácně čekal na povolení k odchodu.

„Nějaké další rozkazy, pane praporčíku?“

„Samozřejmě…“

Chlapec napjatě čekal.

„Rozkazuji vám těšit se ze života!“

Příštího dne skoro nejedl, v těstovinách na talíři se jen pošťoural a jídlo nechal téměř netknuté. Co nejpečlivěji se ustrojil — vzal si svůj jediný oblek, který se mu podařilo nechat vyžehlit v kasárenské prádelně výměnou za půlku balíčku cigaret, pozorně si upravil účes, vlasy vyčesal pěkně nahoru a zpevnil tužidlem. K Vilmorinovým vyrazil s předstihem, protože potřeboval sehnat květiny, mnoho květin, tu nejlepší kytici v celé Francii. Chtěl by být merovejským králem Childebertem, jenž nechal pro královnu vysázet celý růžový sad uprostřed Paříže. Louise de Vilmorinová si přece zaslouží přinejmenším tutéž poklonu.

Došel až k velmi okázalému květinářství na Rue Charron poblíž Notre-Dame s výkladní skříní tak načinčanou, že vypadala jako cukrářství. Okouzlovala ho nasládlá vůně botanické zahrady toho uhlazeného květinářského kadeřnictví, kde se růžím zastřihují ofinky.

Objednal si velký pugét orchidejí. Když mu prodavačka sdělila cenu, jeho představy se rázem zhroutily. Teprve tento měsíc matka zaplatila směnku za kabát, který si minulou zimu koupil na splátky, a z vojenského žoldu dokázal ke konci měsíce uškudlit sotva pár mincí. Aniž dokázal skrýt své rozpaky, prodavačce řekl, že si to musí lépe rozmyslet. Na ulici si sklíčeně povzdychl. Posledních čtyřiadvacet hodin byl nejšťastnějším člověkem na světě, teď už je zase tím největším ubožákem.

Když došel na nároží, napadlo ho, že květinový trh na Île de la Cité není daleko. Znovu povzbuzen na duchu přidal do kroku. Se zaujetím si vybaví velký skleník podobný železničnímu nádraží a prosycený vůní mechu, přeplněný zahradnickým náčiním i rostlinami nejrůznějších druhů, shon trhovců s vozíky se zbožím z velkoobchodu a skupinky vojáků na opušťáku, jak kupují kytice švadlenkám z pravého břehu Seiny.

Vyšel odtamtud se svazečkem šeříkových květů, obyčejných, ale krásných.

Mají tutéž jiskru jako Louise…, pomyslel si.

Majordomus oblečený do vesty se zlatými proužky mu otevřel dveře s profesionální nezúčastněností a na široký nadějeplný úsměv ve tváři mladíka v klobouku a s kyticí v ruce odpověděl naučeným úklonem hlavy. Rukou navlečenou v rukavičce mu pokynul k sousednímu pokoji. Když do něho Tony vstoupil, čekalo ho nepříjemné překvapení v podobě dalších dvou mladíků. Vybavil se mu otrávený Andrého výraz, když ho požádal o přijetí u jeho sestry. Měl pravdu. Na dvoření Louise de Vilmorinové se čeká fronta! Oba dva mladíci byli bezvadně oblečeni, ba pro tuto příležitost přímo vyšňořeni — jeden v modrých šatech s tisícero proužky a druhý ve světlém obleku a s panamským kloboukem. Také přinášeli pozornosti. První pozlacenou vázu plnou cizokrajných barevných květů a ten druhý nesl v podpaží obrovskou krabici sladkostí ozdobenou emblémem Dalloyau, prvotřídního cukrářství na Rue Faubourg Saint-Honoré, kde jsou k mání nejlepší šlehačkové kousky v Paříži.

Než si ho stačili všimnout, ukryl svou kytici za zády. Už se mu nezdála tak svěží, nýbrž příliš obyčejná, naprosto nevhodná pro dívku vybraných mravů jako Louise de Vilmorinová. Velmi zdvořile oba pozdravil a zůstal stát opřený o zárubeň dveří s vtíravým pocitem černého pasažéra, jehož co nevidět přehodí přes palubu. Pravda, jeho rodina patřila v Lyonu ke staré rodové šlechtě, a on sám strávil dětství na malém zámečku s tisíci dveřmi. Přespříliš dveří na skrovné vytápění. S titulem zchudlého hraběte si připadal směšně. Náhle své laciné květiny začal nenávidět. Sevřel je ještě silněji, až jejich bezbranné stonky pomačkal.

Majordomus jim oznámil, že slečna Vilmorinová je očekává nahoře ve svém pokoji, kam se všichni tři v procesí vydali. Tony je nechal kráčet vpředu a když se nedívali, namačkal kytici do kapsy saka a ve chvíli, kdy byl ještě čas vyhnout se zesměšnění, se pootočil k odchodu. Když se však obrátil, spatřil majordoma s tváří sfingy, jak za nimi stoupá do schodů. Mramorově lhostejný pohled upíral zrovna na něj. Tony se lehce uklonil jakoby na pozdrav a pokračoval nahoru za zbývajícími dvěma mladíky.

Louise seděla na posteli, zády opřená o její čelo, paže podepřené dvěma obrovitými poduškami. Bylo v ní cosi, co se vymykalo slovům. Její krása netkvěla jen v její tváři, ani v jejích nepoddajných vlasech či v ladné postavě. Tkvěla v jejím beztížném stavu. Bylo v ní něco, díky čemu se vznášela nad věcmi.

Mladík v modrém obleku přistoupí s vítězoslavným úsměvem, aby jí předal těžkou vázu oplývající mašlemi, stužkami a květy. Místo aby natáhla paže a uchopila ji, Louise řekla „děkuji“, které mohlo být stejně výrazem dobrého vychování jako lhostejnosti. Pootočila se k paní Petermannové, která mrzutě přikročila, aby dar převzala a postavila jej na stolek k ostatním, dosti podobným vázám s květinami. Pak předstoupil druhý mladík, aby jí odevzdal sladkosti. Ona mu věnovala tentýž úsměv a poděkovala. Bez sebemenšího pohybu, jímž by se dotkla krabice s velkou, světle fialovou mašlí, naznačila pohledem guvernantce, aby balíček převzala. Louise se opřela o loket, aby viděla na třetího návštěvníka, který vypadal, jako by se schovával za prvními dvěma, a mohla protokolárně přijmout jeho dárek.

„Vy si hrajete na schovávanou?“

Tony trochu zčervenal a o několik kroků popošel.

„Ááá, to jste vy! Hrabě Saint… Saint… jakže?“

„Saint-Exupéry! To je od vás pěkné, že si na mě po takové době vzpomínáte!“

Podívala se na jeho prázdné ruce a on je hbitě strčil do kapes saka. Zmateně pronesl:

„Chtěl jsem vám přinést nějakou pozornost, ale…“

Chtěl gestikulovat a nervozitou zčistajasna vytáhl ruce z kapes. S pohybem jeho obřích tlap se kolem rozletěla záplava šeříkových okvětních lístků. Rozptýlila se po místnosti, až vytvořila oblak, který se na okamžik nesl vzduchem a pak se jako nafialovělá vánice začal snášet na přehoz.

Louise poprvé vyměnila svůj lhostejný pohled za výraz údivu.

„Jste snad kejklíř?“ otázala se.

„Promiňte, lituji…“ zamumlal Tony.

„Nelitujte“, opáčila mu Louise se zábleskem v očích, jenž zbarvil zornice ještě více dozelena. „Mám kouzelníky moc ráda.“

„V Casablance mě jeden desátník z letky naučil několik triků s kartami.“

„Tak nám je předveďte!“

„Totiž… Nemám u sebe karty.“

„Paní Petermannová, mohla byste pro nějaké zajít?“

„Slečno, víte přece, že mám od madame de Vilmorinové příkaz nenechávat vás s pány o samotě.“

Louise, zvyklá rozkazovat, se obrátila na ostatní dva mladíky zkameněle sledující rozhovor.

„Proč nezajdete za majordomem, za panem Dupontem, a nepožádáte ho, aby přinesl nějaké karty z bridžového salonku?“

Oba mladíci, poníženi do role sekretářů, vyšli z pokoje se svěšenými hlavami a po chvilce se odevzdaně vrátili následováni majordomem, který na stříbrném podnose přinášel balíček karet.

Tony je hravě zamíchal a uhádl kartu, kterou Louise vložila doprostřed balíčku. Zopakoval trik s jedním z mladíků, který na hru smířeně přistoupil.

„Umíte nějaká další kouzla?“ otázala se, když ji hra s kartami omrzela. Tony se rázem ocitl na koni.

„Znám Mallarméova kouzla… Kouzlí se slovy!“

„Řekněte mi… jaký je váš názor na Baudelaira?“

„Je v něm obojí — největší ušlechtilost citů i ta nejsměšnější nicotnost“.

„Nechcete mi to lépe vysvětlit?“

Její úsměv byl plný příslibů.

Kéž by Loulou mohla dnešního nedělního odpoledne sledovat jeho letecké výkony, její zánět v kyčli však zatím není úplně vyléčen a nějaký čas musí mít ještě klid na lůžku. Provádí akrobatické figury jen proto, aby ji nepřestal ohromovat. Ona přece nudu nesnáší! Mění se v pošetilého, šťastného provazochodce na pařížském nebi.

Když dosedne na zem, co nejrychleji odhodí brýle a vojenskou kombinézu, kterou si navlékl přes sváteční košili a kalhoty. Za chůze po okraji přistávací plochy si spěšně uvazuje kravatu a zamíří ke skupině přátel. Sallès k němu přiskočí s rozpřaženými pažemi.

„Byl jsi skvělý, Saint-Exi“, vezme ho přátelsky kolem ramen. „Pozdravte letecké eso, vážení!“

Bertrand de Saussine tleská a hvízdá a Tony se přehnaně uklání. Avšak Olivier de Vilmorin, bezvadně oblečený do anglického tvídového saka a s hedvábnou vázankou u krku, stojí se založenými pažemi a tváří se přísně.

„To chce oslavu!“ křikne Sallès. De Vilmorin však nehne ani brvou. Tony pochopí, že něco není v pořádku, a pohlédne svému příteli a budoucímu švagrovi do očí.

„Co se děje, Oliviere? Proč tak vážně?“

Mladší z bratrů de Vilmorinových si povzdechne.

„Tohle tvoje létání…“

„Byl jsem dobrý, ne? Ten poslední úsek s přemetem kolem dokola — to bylo velké ‚L‘… Viděls to? Velké ‚L‘, jako Louise! Na její počest! Kéž by to mohla vidět! Budeš to sestře vyprávět? Musíš jí to říct, mně by nevěřila!“

„Neměl bys dělat takové věci.“

Drsný tón jej zaskočí.

„Co bych neměl dělat?“

„Ty šílenosti. Copak to nechápeš? Jednoho dne se zabiješ!“

Tony ho jemně uchopí za paži…

„Oliviere, nesmíš se kvůli mně trápit. Mysli na to, že pilot, který umře za letu, se dostane do nebe dřív. Má už půlku cesty za sebou!“ směje se.

Olivier se však zatváří ještě neúprosněji.

„Pro tebe je to jen hra! Myslíš jen sám na sebe! Piruetky slavného aviatika… A co moje sestra? Jaká budoucnost ji asi čeká? Vdova ve třiceti.“

Teď zvážní Tony. Bertrand se pokusí otupit ostří.

„No tak, Oliviere! Saint-Ex přece ví, co dělá… je to tak?“ zadívá se na Sallèse a špičatou bradou ho pobídne, aby potvrdil jeho slova. Nedočká se.

Charles Sallès nasadí dvojznačný výraz. Jednou s Tonym letěl a nezdálo se mu, že zrovna rozvaha je mu jako pilotovi vlastní. Zčistajasna nechával řízení řízením a zatímco si falešně prozpěvoval jakousi sambu, předváděl, že chřestí do rytmu rumba koulemi.

Tony mlčí. Občas se mu to stává. Světla náhle pohasnou. Vilmorin se otočí k Bertrandovi a jeho tón změkne, jako by si vyčítal, že svému kamarádovi ublížil. Obrací se na Bertranda, ale jeho slova jsou ve skutečnosti určena Tonymu.

„Máti si dělá starosti. Víš, jak mu říkají mí starší bratři?“

„Ne…“

„Odsouzenec k smrti.“

Vilmorinové jsou takovou rodinnou pevností. Jejich původ sahá až k Johance z Arku, rodina patří k vysoké aristokracii a jsou milionáři. A Antoine de Saint-Exupéry? Co ten? Pravda, má vznešeně znějící příjmení, a dokonce i hraběcí titul, za jehož používání se však stydí. Je ale venkovským šlechticem, po otci sirotkem, chudák, o němž se ví, že má jeden oblek na zimu a druhý, s prodřenými rukávy, na léto, mladík, jenž kroutí vojnu u letectva a prohlašuje o sobě, že se hodlá věnovat povolání stejně neužitečnému jako riskantnímu. Chce být letcem. Olivier si je vědom, že ženich, který si vyhlédl její dceru, dělá matce starosti. A to mohli dceři oddaně klečet u nohou budoucí advokáti ve státních službách, synáčci ministrů nebo dědicové největších majetků ve Francii. Ti všichni se táhli jako procesí k domu v ulici de la Chaise, aby ji získali pro sebe. Všechny je však pohrdavě vypoklonkovala, a to jen proto, aby si nakonec vybrala tohoto neupraveného mladíka, jenž jí nemá co nabídnout. K čertu s těmi Louisinými rozmary!

Charles Sallès s obvyklou žoviálností zasáhne, aby přerušil mlčení.

„Když je Saint-Ex odsouzencem k smrti, pak má právo na poslední večeři. Vzhůru do Café des Deux Magots! Do kavárny U dvou kouzelníků!“

Tony oživne.

„Skvělý nápad! Navštívíme ty dva čínské mágy! Platím já!“ vzkřikne šťastně.

Jakmile to vysloví, uvědomí si, že mu v peněžence zůstalo jen pár franků na to, aby vystačil do konce měsíce. Ale na tom teď nezáleží. Do třicátého přežije na kasárenské stravě, a kdyby bylo třeba, vždycky může o trochu peněz požádat matku, která pracuje v Lyonu jako zdravotní sestra. Vrátí je, až mu vyplatí služné.

Olivier de Vilmorin se stále tváří odmítavě.

„Tam je vždycky přeplněno. Proč chodit až tam?“

„Protože Café des Deux Magots je chrámem tabákového božstva! To tvrdil Théophile Gautier! A my jsme nejvyšší kněží tohoto vyznání“.

Aby to podtrhl, vytáhne z kapsy cigaretu, labužnicky si ji zapálí a teatrálně vypustí k nebi oblak kouře. Bertrand a Sallès se nápadu smějí, ale Olivier se dál tváří odtažitě. Tony vytáhne cigaretu a nabídne mu ji.

„Jednou jsem četl reportáž, kde se psalo, že američtí indiáni zpečeťují svá přátelská ujednání kouřením. Nejsme snad velcí přátelé? Nejsme snad indiáni? Zakuřme si!“

Olivier de Vilmorin to vzdá a usměje se. Tony k němu přistoupí a obejme ho.

Montmartre je čtvrť malířů a sochařů, avšak území spisovatelů leží mezi Latinskou čtvrtí a Saint-Germain. Aby Sallès rozptýlil pochmurné chvilky na konci ranveje, navrhl kavárnu v samém srdci Saint-Germain-des-Prés, místo, jež má pro Tonyho a pro Louise, která také píše básně, neodolatelnou přitažlivost. Zatímco v citroënu B14 rodiny Saussinových přejíždějí Seinu po mostě Pont Neuf, Tony vypráví tutéž historku jako pokaždé, když tam vyrazí: stálými hosty kavárny byli Mallarmé, Oscar Wilde, Apollinaire…

„Především však Verlaine…, opravdový Sókratés Café des Deux Magots!“

Přestože ji všichni slyšeli už mnohokrát, naslouchají mu rádi. Vědí, že dokud Tony mluví, je všechno v pořádku. Má zvláštní schopnost vyprávět, podmanivou moc, která historky o létání přetváří v úchvatné příběhy.

Ačkoli jaro ještě nestačilo Paříž ohřát, kavárenská terasa je přeplněná lidmi, kteří popíjejí, aniž odloží své kabáty a pláště. Všichni čtyři pozdraví číšníka oblečeného v zástěře až ke kotníkům a usadí se u stolku pod jednou z postav čínských mágů, kteří dali lokálu jméno. Pokaždé, když vejdou, někdo se zeptá, koho zatraceně tito ctihodní orientální starci vévodící kavárně představují. Když se původní majitel před padesáti lety rozhodl udělat z někdejšího obchodu s látkami a konfekcí restaurační zařízení, zachoval tajemné postavy obou meditujících Číňanů. Nikdo si už nevzpomíná, jak se tam dostali, ani jaký byl jejich původní význam. Tony miluje hru na vymýšlení jejich životopisu.

„Tvrdím, že byli obchodními důvěrníky Marka Pola, když cestoval po Číně a sháněl hedvábí a látky z Orientu. Co vy na to?“

„Jestli to byli obyčejní obchodníci s látkami, proč je nazvali mágy?“

„Podle mě to jsou dva velmistři řádu Si-Fan,“ tipnul si Sallès.

„Si-Fan? Co to ksakru je?“

„Cože? Nečetli jste romány o zrádném doktorovi Fu-Manchúovi? Tak si dejte pozor na žluté nebezpečí, protože jeho tajná společnost Si-Fan se nenápadně vloudí úplně všude. Její členové jsou hrdlořezi, kteří se pohybují jako stíny, vycvičení k těm nejrychlejším, nejkrutějším a nejskrytějším způsobům zabíjení.“

„Měl bys číst seriózní literaturu, Charlesi,“ vyčítá mu Bertrand.

„To je pitomost!“ Tony se neovládne a zvolá příliš rázně. Vyskočí ze židle, a ještě bouchne do stolu. „Jak je možné po literatuře chtít, aby byla vážná? Je snad Rimbaud seriózní, když mluví o svém opilém korábu? Seriózní literatura je jako notářský zápis! Slova přece nejsou čísílka jako na těch moderních sčítačkách!“

Rozhořčil se tak vznětlivě, že nastalo trapné ticho. Hosté u ostatních stolků se na něj dívají a Tony se zastydí. Olivier změní téma a ostatní zaujatě naslouchají jeho pojednání o plánech na dostavbu levého břehu Seiny. Tony se však zachmuří. Omluví se a řekne, že musí trochu na vzduch, že uvnitř je příliš nakouřeno.

Ve skutečnosti nepotřebuje vzduch, potřebuje zůstat sám. Venku na terase jsou už všechny kavárenské stolky prázdné, obestřené malátností nedělních odpolední, kdy noc přichází nečekaně a bez upozornění. Zvedne si límec saka a zapálí cigaretu, aby se zahřál. Provoz na bulváru se zklidnil, vidět už je jen pár spěchajících chodců, někteří s rukama zabořenýma hluboko v kapsách. Studený vítr jim nadzvedává šosy svrchníků. Jakýsi velmi starý muž navlečený v cvilinkovém obnošeném kabátě se opírá o tenkou a velmi dlouhou hůl, která Tonymu připomíná oštěp Zuluů, a zaujatě pozoruje něco, co jemu se nedaří rozpoznat. Muž si všimne Tonyho zvědavého pohledu a obrátí se k němu.

„Nezdá se vám to zvláštní?“

Tony se zahledí před sebe, ale spatří jen opuštěný chodník, několik vozidel a cyklistu projíždějícího kolem.

„Co je tu zvláštního?“

„Lucerna přece!“

V tu chvíli mu svitne. Čepice, cvilinkový kabát a hůl, která byla ve skutečnosti lampářská tyč, jež kdysi musela mít na konci ještě knot.

„Vy jste lampář?“

„Ano, pane.“

„Ale v Paříži už léta plynové lucerny nejsou.“

V tu chvíli muž uhne pohledem.

„A jak mě to mrzí. Víte co? Když jsem býval ještě ve službě, práce mě vyčerpávala a často jsem myslel jen na to, kdy půjdu domů a ulehnu do postele. Lampář chodíval do postele jako poslední, když večer zažehnul všechna světla, a nad ránem vstával jako první, aby je zase pozhášel.“

„Rozsvítit a zhasnout…“

„Přesně tak.“

„A nebyla ta práce nudná?“

Muž na něj pohlédl s nestrojeným překvapením.

„Nudná? Zvláštní pomyšlení!“

„Mám na mysli, zda nebyla jednotvárná.“

„Ano, jednotvárná, jak by ne. Musela taková být. Nejdřív jedna lucerna, pak druhá a potom další… Nejdřív jedna ulice, pak další, další a zas další. A tak dál…“

„A to vám nepřipadalo fádní?“

„Fádní? Nechápu, co máte na mysli. Byla to moje práce, moje poslání — zažíhat a zhášet světlo. Kdybych každou noc nerozsvítil, někdo mohl spadnout do výmolu a zlomit si nohu nebo se mohlo stát ještě něco horšího. Mohli přepadnout počestný manželský pár a nikdo by si toho ani nevšiml. Byl jsem za světlo odpovědný. Nejdříve jednu lucernu, potom druhou a pak další. A tak dále. A ráno, opačnou cestou — zhasit jednu, druhou, pak další a další…“

„Ale teď, když už jste ve výslužbě a lucerny jsou na elektřinu, měl byste být šťastný. Teď můžete spát, jak dlouho se vám zachce.“

„Ne, teď si uvědomuji, jak jsem byl šťastný, když jsem chodíval městem. Nejdřív jedna lucerna, pak druhá a potom další… a pořád dokola.“

„A co tady tak pozdě děláte?“

„Dál procházím městem a dbám na to, aby všechny lucerny svítily. Když narazím na nějakou spálenou žárovku nebo na lucernu, kterou rozbil nějaký pobuda, poznamenám si to do notesu a ráno to ohlásím na radnici, aby ji dali do pořádku.“

„A poslechnou vás?“

Muž zesmutní.

„Zřídkakdy.“

Tony pocítí touhu přistoupit k němu a vzít ho kolem ramen, ale zarazí se, neboť ve škole ho učili pravidlům zdvořilého a zdrženlivého chování, mezi nimiž je rovněž zásada neobjímat v noci na ulici neznámé lidi. Nevybavuje si, že by učebnice dobrých mravů uváděla nějakou výjimku pro lampáře. Ve Francii nikoho neznepokojuje, vidí-li dva muže, jak se na ulici rvou, ale je mnoho lidí, kteří se pohoršují, spatří-li dva muže, jak se objímají.

Chtěl by tomu muži s bílým vousem kráčejícímu s holí jako pastýř světel říct, že je ve skutečnosti zahradníkem, neboť rosí lucerny jednu za druhou a cestou na nich kouzlí květy.

„Vydám se zase na obchůzku.“

„Pane lampáři…“

„Ano, pane?“

„Když dovolíte, rád bych byl vaším přítelem.“

Kapitola 2
Kasárna letectva v Istres (Francie), 1921

Četa nováčků se snaží vyhloubit příkop pod drobnohledem neduživého a opáleného podporučíka Pelletiera. Hotová sardinka příliš dlouho vystavená ohni. Hlasem jako ze zákopu plného bahna a levného alkoholu se dožaduje, aby pořádně zabrali, a vyhrožuje jim, že je pošle do chládku. Nebo také že je nechá pověsit za koule na stožár.

„Zatracení flákači, maminčini mazánci! Za války byste si nadělali do kalhot. A já bych vás pak nechal žrát vlastní hovna!“

Jeden z mladíků na okamžik poleví v práci se zákopovou lopatkou. Pelletier k němu přiskočí a uštědří mu ránu, až to zaduní po celém táboře.

„Čtyři dny basy.“

„Ale pane podporučíku…“

„Šest dní!“

Když dosáhnou hloubky přes dobré dva metry, poddůstojník jim dá znamení, aby přestali a vylezli z jámy. Některým se sotva podaří vyškrábat nahoru, jak jsou vyčerpáni po hodinách pachtění s krumpáčem a lopatkou. Pelletier je nechá nastoupit před obdélníkovou dírou do země. Chlapci, z nichž většina právě nastoupila na vojnu, cítí, jak jim po zádech stéká pot a námahou pulzují spánky. Některým se třesou nohy. Velitel jednotky si zkoumavým a profesionálním pohledem prohlíží vyhloubenou díru. Postaví se před vojáky nastoupené u příkopu a poprvé za celé dopoledne se mu na tváři objeví spokojený úsměv.

„A teď znovu zaházet.“

Někteří zoufalstvím zavřou oči. Jeden poněkud tělnatější chlapec v první řadě hlasitě povzdychne. Poddůstojník k němu přiskočí a vyštěkne na něj, aby mu nahlásil své číslo.

„Na čtyři dny do lochu.“

Pelletier slídí ve zbytku čety a odvedenci upírají zrak na obzor, aby se vyhnuli pohledu do jeho rozlícených očí. Jeden z nich však na něj hledí zpříma, s neotřesitelným klidem.

„Něco se ti na rozkaze nepozdává, vojíne?“

Oslovený odpoví nečekaně pevným, dokonce příliš rezolutním hlasem, avšak bez jediného náznaku nezdvořilosti.

„Nikoli, pane podporučíku. Dle rozkazu, pane podporučíku!“

Poddůstojník si jeho pohled a rozhodný tón vysvětlí jako výzvu na souboj. Je pravda, že nováček se nedopustil žádného trestuhodného jednání a jeho odpověď byla pevná a mužná, jak to po nich vyžaduje. Pelletier si budoucího vojáka nedůvěřivě prohlíží od hlavy až k patě. Je o několik pídí vyšší než on a téměř o dvě širší v ramenou. Postřehne, že svírá lopatku tak silně, až mu bicepsy vzdouvají rukávy stejnokroje. Pocítí k branci instinktivní zášť, neboť pochopí, že z něj nemá strach.

„Jméno, vojíne!“

„Mermoz, pane! Jean Mermoz!“

Za správné vojenské chování ho potrestat nemůže. Podporučík pokývne hlavou s výrazem lovce, jemuž králík právě upláchnul z dostřelu. V očích se mu však zaleskne dychtivá jiskra člověka, jenž vyčkává, aby si později vychutnal okamžik, až kořist jediným výstřelem skolí.

Zatímco házejí zeminu rukama plnýma mozolů od násad kovových lopatek, Mermoz sleduje druhý konec kasáren v Istres, kde na asfaltu letiště stojí půltucet dvojplošníků. Cítí, jak mu kručí v žaludku, protože polední příděl nestačí k utišení jeho chuti k jídlu, ale současně pociťuje také jinou prázdnotu, která se mu ozývá v útrobách: chuť létat. Kvůli ní narukoval jako dobrovolník ke vzdušným silám, odhodlán přestát nekonečnou čtyřletou vojenskou službu.

Jednoho dne, aniž kdy předtím usedl do letadla, zažil onen vnitřní popud, který člověka na životních křižovatkách přiměje zvolit tu jedinou cestu. Prožil bohémské mládí, možná i trochu zahálčivé, dlouhá odpoledne trávil četbou básníků, kteří chtěli být buřiči, a bloumal ulicemi Montparnassu kolem Avenue du Maine, kde bydlel s matkou, skromnou ženou, posmutnělou hořkými doušky, které jí přinesl život. Jednou odpoledne když se lokty opíral o zábradlí mostu a rozvodněná Seina zaplavovala břehy, zahlédl na hladině obrovský trám strhávaný proudem. A v tom nabobtnalém dřevě spatřil odraz vlastního života.

Nenechá plynout roky bezcílně jako kus klády. Zapřisáhl se, že, ať se děje, co se děje, nenechá sebou jen tak vláčet. Popluje proti proudu. Potřeboval se porvat s budoucností a ukázat jí, že není žádným mokrým kusem dřeva. Scházela mu nějaká výzva, nějaký cíl, něco, co by ho postavilo za kormidlo vlastního osudu. A tehdy pozvedl zrak k nebi, aby našel inspiraci, a uviděl mraky. Pokývl hlavou a nahlas se rozesmál bez ohledu na chodce procházející v tu hodinu po mostě. Bylo mu jedno, že ho budou mít za opilce, protože jemu se opravdu zatočila hlava. Poletí tam nahoru, výš než kdokoli jiný, rychleji a dál.

Nastoupil k vojenskému letectvu, aby se stal pilotem. Ale skutečnost do jeho snů o dobrodružství nezapadá. Istres je zastrčená díra, kam uklidili mnoho poddůstojníků od pěchoty, kteří přežili válku, jež skončila sotva před třemi lety. Vojáci bez zaujetí, někteří s prýmkami, které si vysloužili jen díky své krutosti. Neurvalí, směšně působící poddůstojníci, zvyklí cítit se důležitě v bahně válečného pole, jsou ve sterilních mírových časech naprosté nuly. Někteří z nich, jako podporučík Pelletier, nemůžou vystát přezíravost pilotů a jejich chvástání nebeských hrdinů. Za války si tam nahoře rejdili v těch svých létajících křápech, zatímco oni se zalykali bahnem a krví v zákopech proměněných v jatka. Proto dávají najevo nenávistnou zášť vůči usmrkancům, kteří nastupují k této jednotce, aby se vycvičili na piloty, a vybíjejí si na nich veškerou svou žluč.

Mermoz se snaží vymanit z dusného kasárenského ovzduší, ale vlastnímu zklamání uniknout nemůže. Týdny plynou a s leteckým výcvikem ještě ani nezačali. Jen nesmyslně přesouvají kamení, kopou zbytečné příkopy, které pak znovu zahrnují, nebo je vyhánějí na vyčerpávající pochody s těžkými tornami plnými železa, které je připraví o poslední zbytky sil. Mnozí cítí, jak se jejich zápal pomalu vytrácí. Nejeden z nich to už vzdal a nechal se převelet k pěchotě. Vídávají je ráno postávat v budce na stráži. Jejich jedinou pracovní povinností je zahánět nudu. Mermoz přistupuje k činnostem uděleným za trest vyrovnaně a dokonce kamarády povzbuzuje, aby je snášeli s hlavou vzhůru.

„To cvičení nám jen prospěje. Budeme silní jako býci!“

Volná odpoledne po denním zaměstnání, které je pro ostatní vyčerpávající, využívá k boxování v táborové tělocvičně. Často je tam sám, nikdo další není schopen jít s ním. Systematicky buší do pytle, skáče přes švihadlo a se zaujetím provádí cviky, které nechávají jeho kamarády s ústy dokořán. Denní žold pěti centimů vystačí jen na pár věcí, a to ještě musí ušetřit něco málo na pití při nedělní tancovačce v Istres. Jeho tělo si však žádá víc než jednoduchou menáž, která mu nestačí.

Za šest centimů nalijí člověku v kasárenské kantýně čtvrt litru čokolády. Není to bůhvíco, ale aspoň párkrát si v ní může smočit chleba, aby se nasytil. Záhy ale zjistí, že čtvrt litru mu vystačí sotva na půlku bochníku, a tak vymyslí fintu. Jednou odpoledne přistoupí k vojákovi, který rozděluje příděly, a postaví před něj prázdnou plechovku od sušenek, kterou našel v odpadkovém koši. Kuchař na plechovku tázavě pohlédne.

„Co koukáš? Někde jsem nechal předpisový ešus. Než si ve skladu seženu nový, musím si poradit s tímhle.“

Voják se znovu podívá na kovovou nádobu a pak upře zrak na něj. Do plechovky se vejde dvakrát víc než do kasárenského hrnku. Je to tak průhledné a zřejmé, že se jej Mermoz ani nesnaží obalamutit. Žádá o jeho chápavou účast, aniž použije slova prosím, aniž dá najevo poníženost. Jako by se domáhal něčeho, co mu náleží. Voják kývne a nádoba se naplní hustou čokoládou. Toho odpoledne se mu konečně podaří utišit kručení v žaludku.

Na tancovačce ve městě se pokouší potlačit nutkání jiného druhu, zatímco čtyřčlenný orchestr naškrobených hudebníků rozhání obvyklou nedělní ospalost. Není nijak těžké vzbudit pozornost u dívek zmožených nudou města, kde se nikdy nic neděje. Je pohledný, urostlý, mužný a vždycky zdvořilý. Děvčata střídá častěji než ponožky.

V tanečním sále, v němž se mezi chlapci a dívkami odehrává cosi jako hra na kočku a myš, kolem něj jednoho dne projde velmi štíhlá dívka s očima podmalovanýma víc, než se na bohabojné provinční město sluší a patří. Vlasy má ostříhané na kluka. Matky, babičky a tety, které střeží neposkvrněnost svých dcer, vnuček nebo neteří, hned dají hlavy k sobě a začnou si za jejími zády šuškat. Děvčata jako kost a kůže se mu nelíbí, avšak tato se mu zamlouvá kvůli své troufalosti, kvůli tomu, že jde proti proudu. Přistoupí k ní s rozhodností, s jakou má ve zvyku balit švadlenky z města, a ona mu oplatí lehkým úsměvem. Marnivý pocit další ulovené kořisti ho uvnitř nadouvá jako nadívaného krocana. Nemá ani potuchy, že si ho všimla hned, jak vešel do sálu, a koketně se kolem něj mihla zrovna ve chvíli, kdy se při pohledu na okolní panorama průměrnosti rozhodla právě pro něho, pro blonďatého vojáka s vlasy střiženými na ježka.

Mermoz ji uchopí za paži a pošeptá jí do ucha nějakou lichotku. Ona předstírá, že se trochu stydí, a nechá ho, aby si myslel, že ji dobývá.

Večerka v kasárnách je o nedělích v devět hodin. Trochu času na to, aby si stačil děvčata odvést do hotýlku La Martinique, kde je vrátný za dvacet centimů chvilku nechá pobýt. Někdy přijde bez peněz, ale vrátný mu částku připíše na dluh a nikdy ho neupomíná. Jindy není čas do hotýlku vůbec dojít, nebo se dívky nad jeho záměrem pohoršují. Občas si k uvolnění vypomůže rukama a se smíchem děvčata ujišťuje, že tím o panenství nepřijdou. Dnes odpoledne ale neuběhne ani půlhodina a Madeleine už s ním překračuje práh hotelu La Martinique. Sotva minutku poté ze sebe shodí všechno oblečení. Bez sebemenšího studu přejde nahá po pokoji a vytáhne z kabelky pudřenku.

„Není třeba, aby ses líčila, jsi krásná i tak.“

Usměje se. Nevinní kluci ji dojímají. Ukáže mu kovovou krabičku. Neobsahuje pudr, ale malou mosaznou trubičku a hromádku bílého prášku.

„Co to je?“

Posměšně se na něj zadívá.

„Miláčku, to je propustka do ráje.“

Kapitola 3
Paříž, 1923

Vůz Génestin sviští po rušném bulváru Clichy. André, starší z bratrů Vilmorinových, vychvaluje novou rodinnou limuzínu a vysvětluje, jak posilovače brzd, které navrhl Paul Génestin, dokáží, aby automobil jedoucí stokilometrovou rychlostí zastavil na šestadvaceti metrech. Charles Sallès vedle něj přitakává. Louise, kvůli bolestem kyčlí uvelebená na zadním sedadle, pozoruje pouliční hemžení.

„Strašně ráda bych šla do Moulin Rouge!“ zvolá a ukazuje na kabaret, jehož lopatky v tuto dopolední hodinu spí.

„Nedokážu si tě na staromódním představení kankánu představit,“ poznamená Charles.

„No tak, milý Charlesi, jediný, kdo nejde s módou, jsi ty!“ Všichni ve voze se smějí Louisině pohotové odpovědi. Louise hraje v rozhovoru prim. „Kankán už se léta nikde netancuje. Teď se všichni věnují kabaretu…“

„To by se ti nelíbilo, Loulou…“

„Proč ne?“

„Moulin Rouge je bordel pro nové zbohatlíky, ty nejprostopášnější z celé Paříže.“

„Saint-Exi, nepoužívej před mou sestrou takové výrazy! Před mladou dámou se to nesluší!“ pokárá ho André de Vilmorin.

„Dobře, dobře… odvolávám ten bordel. Je to salón na čajové dýchánky bez čaje.“

Zatímco se Charles a Louise z plna hrdla smějí a její bratr nad Tonym kroutí hlavou jako nad ztraceným případem, povoz jedoucí před nimi náhle zastaví. Kůň se postaví na zadní a jen taktak, že káru nepřevrhne. André musí také prudce zabrzdit.

„Kdy už konečně ty dvoukoláky z Paříže zmizí!“ křičí rozezleně. „Nedošlo jim, že už jsme v roce 1923?“

Vůz naložený melouny se překlopil na vozovku a kolem se shlukli chodci, mezi nimiž se mísí zevlující pánové v kloboucích a lakýrkách, lidé z nedalekého tržiště s potravinami, kteří přispěchali, aby vozkovi pomohli s rozkutáleným nákladem, i pobudové, kteří využili zmatku, aby se rychle vytratili s melounem pod paží.

„Chyťte zloděje!“ je slyšet křik.

Doprava se zastaví a klaksony začnou troubit.

„Paříž už na ten provoz nestačí! Ta zácpa vypadá na celou věčnost. Otočím to a pokusíme se tam dostat přes náměstí.“

„Počkej!“ řekne mu Louise. „Vždyť už jsme od cukrárny Viennoise co by kamenem dohodil. Vystoupíme tady!“

„Doktor řekl, že nemáš chodit.“

„A kdo říká, že budu chodit? Není tady snad dost džentlmenů, kteří mě ponesou?“

Než její bratr stačil cokoli namítnout, Louise už otevírá dvířka automobilu.

„Tak počkej, přece! To musíš být vždycky tak nedočkavá?“

„Nemůžu ztratit ani minutu! Život je příliš cenný na to, aby se promrhal, nemám pravdu, Tony?“

Tony horlivě přitaká.

„Kdyby dali minutu života do dražby u Christie’s…, na kolik by asi to přihazování vyskočilo?“

„Myslím, že na dva tisíce franků! A co vy?“

„Mnohem víc!“

„Nabízím dva tisíce pět set!“ vyvolává Sallès.

„Tři tisíce!“ Louise energicky zvedá paži.

André de Vilmorin povzdychne, napůl rozladěně, napůl vesele.

„Tak dobře… Dobře… Počkejte ale chvilku, odstavím vůz na stranu.“

„Rychle, André, pospěš si!“ popohání ho Tony. „Přicházíme o tisíce!“

V kufru vozidla mají nosítka, která občas používají, když vezou Louise na procházku a ona má nejhorší bolesti. Je to přenosná konstrukce, kterou Vilmorinovi koupili od jednoho dovozce orientálního zboží. Sestává ze silných lakovaných tyčí z třešňového dřeva, nahoře s tvrdou látkou jako stříškou a s malým odolným bambusovým sedátkem, jež visí z konstrukce. Z ní visí malé, ale odolné sedátko z bambusu. Charles tu veteš vytáhne a postaví ke dvířkům. Louise přijme nabídnutou paži svého snoubence a napůl vleže se v sedátku uvelebí.

Tony a jeho budoucí švagr, jeden vpředu a druhý vzadu, mají tu čest zhostit se břemene a opřou si třešňové tyče o ramena. Charles Sallès má na starosti razit jim cestu davem až do Lepikovy ulice.

„Nechte nás projít! Uvolněte průchod, prosím!“ křičí důrazně a pánovitě a teatrálně přitom předvádí svou roli vyvolávače. „Neseme velmi urozenou dámu!“

Lidé ustupují stranou a uvolňují cestu průvodu, v jehož čele Sallès energicky klestí cestu dvěma mladým pánům nesoucím exotický baldachýn, v němž cestuje rusovlasá dáma s nepřítomným pohledem, bradou povystrčenou vzhůru a odhalenou dlouhou šíjí urozené šlechtičny.

Číšníci obsluhující stolky v Brasserie La Place Blanche zkoprní. Jenom zírají s podnosy nad hlavou, které jsou plné sklenic rybízové šťávy, šálků kávy a sladkých kousků. Nosiči v zástěrách, kteří tlačí vozíky po ulici, pánové v buřinkách a služky v dlouhých sukních se zvědavě tlačí, aby zahlédli dámu, která se městem nechává nosit v průvodu jako Kleopatra. Strážník, jenž přispěchal na místo, aby sjednal pořádek kolem káry s melouny, spatří blížící se nosítka a rychle k nim přistoupí. Zasalutováním vysekne poklonu dámě v baldachýnu, přesvědčen, že musí jít o dceru diplomata nějaké daleké země. Louise mu pozdrav opětuje lehkým pokynutím hlavy a strážník se postaví před Sallèse, aby velitelsky přikazoval lidem uhnout z cesty. Uvolňuje jim průchod až na nároží a pak je doprovází do Lepikovy ulice, kde se v přízemí hotelu Beau Sejour nachází cukrárna Viennoise, z níž se na metry daleko šíří neodolatelná vůně máslového těsta a pražené mouky. Konstrukci opatrně položí na zem. Tony okázale a se slavnostním výrazem zdvořile nabídne Louise rámě a Sallès z druhé strany učiní totéž. Všichni čtyři, kteří až dosud nehnuli brvou, aby vyzdvihli důležitost svého příchodu, vcházejí do cukrárny a propuknou v hlasitý smích.

Kapitola 4
Kasárna letectva v Istres (Francie), 1921

Týden se vleče jako sto dní. Dny trvají stovky hodin. Podporučík Pelletier je nutí zametat přistávací plochu až třikrát denně, a to přesto, že se používá pouze hodinu denně. Nutí je pochodovat nekonečně dlouho sem a tam: raz — dva, raz — dva, raz — dva…, ráz-ně, ráz-ně… v pravóóó v bok, raz — dva, raz — dva… Jediný krok vedle může znamenat trest v podobě zákazu nedělní vycházky, a tak se ze všech pot jen řine, jak se všichni zoufale snaží, aby se nezmýlili. Pelletier s rukama v bok si vychutnává pohled na jejich ustrašený výraz.

Mermoz je vznětlivý, ale není nenávistný. Přesto se v něm v těchto týdnech pozvolna zhutňuje kalný vztek, který nakonec všechno zahltí. Také se mu stává něco, co se mu dřív nikdy nestalo. Třesou se mu ruce.

Ve středu mají možnost si vybrat, kam budou přeloženi. Ze čtyřiceti, kteří dobrovolně nastoupili k leteckému pluku, si jich pouze pět přeje pokračovat. Ostatní se nechali přeložit k pěchotě, čímž získají možnost strávit zbytek vojny na nějakém teplém místečku v kanceláři, možná i v jiných kasárnách, kde jim Pelletier navždy zmizí z očí.

Mermoz se nevzdal.

Poddůstojník nechá nastoupit jeho a jeho kamaráda Coursaulta a oznámí jim, že pro ně dva, budoucí piloty, má zvláštní úkol. Nejdříve jim nakáže svižně pochodovat až k obvodové zdi na konci kasáren. Tam jim vydá rozkaz, aby nadzvedli železný poklop, a když ho odkryjí, objeví se temná žumpa s žebříkem. Do tváře je udeří dávivý zápach.

„Kasárenskou jímku nevyváželi už týdny. Chci ji mít čistou jako kalich na hostie. Jestli tam zůstane sebemenší zbytek hoven, nechám vás, abyste ji vylízali jazykem.“

Posunkem jim ukáže na jakési proutěné ošatky a káru, kam budou výkaly nakládat.

„Nějaké otázky?“

„Rozkaz, pane podporučíku… Kde jsou lopaty?“

Pelletier se dá do hlasitého smíchu.

„Lopaty? Vojenským materiálem se na takové úkoly neplýtvá. Lopatu máte na konci pazourů. Do práce, flákači!“

Mermoz leze dolů jako první a křikne na ostatní, aby si přes obličej uvázali kapesníky.

„Nadechneš se metanu a omdlíš. A jestli se skulíš dolů, už se ven nevyhrabeš.“

Aby překonal odpor a nezvedal se mu žaludek, snaží si opakovat, že být až po krk v lejnech je úspěch. Protože to nevzdal, neustoupil. Vybírat sračky po hrstech je také výzva.

Třem z pěti se udělá tak nevolno, že musí vylézt ven ještě před dokončením úkolu. Pelletier s nimi zahájí kárné řízení za neuposlechnutí rozkazu, čímž všichni přicházejí o jakoukoli možnost přijetí do pilotního kurzu. Coursault a Mermoz vydrží až do poslední vybrané ošatky. Zadržují dech a snaží se ošálit mysl vidinou létání, jemuž se hodlají naučit. Nikdy by je nenapadlo, že tak ryzí iluze je může zavést na tak odpudivé místo.

Přistoupí k nim kapitán, aby zjistil, co tam dělají. Podporučík Pelletier mu podává hlášení. Přivedl pár vojínů, aby vyčistili jímku.

Sleduje, jak vylézají s prázdnými nabíracími košíky. Ruce potřísněné výkaly, stejně tak i uniformy a tváře. Páchnou.

„Vybrali jste všechno?“ ptá se.

„Ano, pane kapitáne.“

Pelletier je změří kalným pohledem.

„Jestli kapitánovi lžete, nechám vás zavřít na samotku, dokud nezešedivíte.“

Oba vojíni stojí nehybně v pozoru. Nevěří, že Pelletier poleze dolů. Nebude si chtít zašpinit svou nažehlenou uniformu.

„Vím přesně, jak se přesvědčit, že jste vybrali všechno tak, jak zněl rozkaz,“ ušklíbne se, a přitom chce vypadat dobrácky. „Jestli je pravda, že jste vyčistili všechno, museli jste se dostat až na dno a budete jistě schopni mi prozradit, jakou barvu má dlažba.“

„To nemůžeme, pane podporučíku…“

Nastane ticho, během něhož Mermoz upírá zrak na poddůstojníka, jenž hoří touhou zlomit své kořisti co nejdříve vaz.

„Barvu nemůžeme určit, poněvadž tam žádná dlažba není. Dno je z betonu.“

Pelletierovi se zablýskne v očích.

„Je to tak, podporučíku?“ otáže se kapitán a krčí nos před zápachem, který se šíří z vojáků.

Pelletier se zatváří roztrpčeně a ukřivděně, ale nezbývá mu nic jiného než kývnout na souhlas.

„Tak tedy pošlete chlapce do sprch a ať je do zítřka uvolní z každého zaměstnání.“

„Rozkaz,“ odpoví se špatně zakrývaným vztekem. „Neslyšeli jste kapitána? Odchod!“

Oba se rozběhnou ke sprchám a cestou se smějí. Zbývající vojáci s ústy dokořán sledují dva potulné hnojaře, jak utíkají přes kasárna a zanechávají za sebou morový puch.

V pátek si Mermoz pročítá denní rozkaz, který visí za háček na dveřích do ubikací s palandami. Najde tam poznámku, na niž už tak dlouho čeká: „Vojín Jean Mermoz zahájí v pondělí praktický výcvik v rámci pilotního kurzu. Nechť se po ranním rozchodu hlásí do zaměstnání u vojenského furýra na letišti.“ Jeho nadšený výkřik je slyšet po celých kasárnách.

Toho odpoledne se spojí s Coursaultem, aby vyzvali na partičku pokeru jakéhosi jelimánka z dobré rodiny, který čerstvě nastoupil do kasáren, a přesto o sobě rozhlašuje, že je bůhvíjak skvělým hráčem. Oba jsou smluveni a když Coursault rozdává, vždycky to zařídí tak, aby žolíky a figury padly Mermozovi, a když zase rozdává Mermoz, dělá totéž. Tak jednou vyhraje Coursault a podruhé Mermoz, aniž má mladíček tušení, že mu tahají peníze z obou kapes najednou.

V sobotu má vycházku přes noc, a tak využije výhry v kartách k tomu, aby pozval Madeleine na večeři do restaurace, která mu připadá elegantní a kde připravují vynikajícího pstruha plněného slaninou. Jelikož Madeleine rybu nedojí, Mermoz si ji přesune na talíř a k tomu vyprázdní láhev vína. Nic ho nedokáže nasytit. Když se jí zeptá, zda si přeje dezert, Madeleine nasadí výraz hodné holčičky a zahledí se na něj svýma přehnaně namalovanýma očima, jež jí dodávají vzezření bytosti přicházející ze záhrobí. Dezert, který chce, není na jídelním lístku, ten mívají v kočičím průjezdu, jak přezdívají temné uličce za fabrikou na žaluzie. Tam vždycky bývá někdo, kdo jim prodá bílý prášek. Když o hodinu později dorazí do hotýlku Bouches du Rhône, lesknou se jim oči a v žilách vře krev.

V pondělí Mermoz vyskočí ze své kasárenské palandy. Vnímá lehké chvění rukou. To bude nejspíš chladem nebo nervozitou z nového života adepta létání. Pomyšlení na začátek výcviku mu všechno, co dosud musel snášet, vynahradí. Hodiny teorie jsou však nudné, většinu dopoledne věnují pucování zaolejované podlahy v hangárech a opravám závad na tisíckrát opotřebovaných dílech letadel, která přečkala válku. Nieuporty a Morane-Saulniery jsou létající rakve: jedním z úkolů, jemuž musí dostát každou chvilku, je chodit na pohřeb některému z žáků nebo někomu z pilotů. Chybějí peníze na palivo a s letouny se toho moc nalétat nedá, takže praktické hodiny létání se konají jen jednou za týden. Úkolem, který zabere nejvíc času a trvá každý den dlouhé hodiny, je udusávání země na ranveji dřevěnou pěchovačkou a zametání listí vřesovcovými košťaty po celém letišti. Nejde o to, že by si velitelský sbor nějak zvlášť zakládal na pořádku, ale o to, že v mírových dobách má armáda jiného nepřítele, s nímž se musí utkávat — nudu. Mermoz netrpělivě čeká na okamžik, kdy bude moci vzlétnout.

Koordinátor jeho skupiny a letový instruktor má jen hodnost desátníka, což je něco neobvyklého. Je neurčitého věku, malý, vyhublý. Obočí husté jako dva kartáče. Patří k tomu typu mužů, kteří mají pár hodin po oholení na skráních opět modravý stín rašícího strniště. Přesto je na něm cosi, co jednoznačně napovídá, že je válečný veterán. Možná způsob, jakým nosí rukávy vojenské blůzy, vyhrnuté až k loktům, čímž porušuje vojenský řád, který nováčci přísně dodržují. Nebo snad rozvláčný způsob, jakým se beze spěchu pohybuje, jako by mu bylo jedno, že v kasárnách zestárne.

V doprovodu desátníka Berezovského Mermoz poprvé nastupuje do letadla. Je to Caudron G.3 upravený jako instruktážní stroj s dvojitým řízením. Desátník ho ještě jednou varuje: „Zvuk motoru prozradí všechno. Je to hvězdicový otočný motor. Výkon osmdesát koní. Když otáčky poklesnou, když začne škytat, když se zvuk stane dunivější… ty jen poslouchej. Jestli se zastaví a ty nebudeš připravený, je s tebou amen.“

Berezovsky pilotuje vzadu, on vepředu a letoun se odlepuje od země. Konečně. Pod sebou nechávají kasárna v Istres s jejich vojskem metařů, zahořklou Pelletierovu nenávist, nesnesitelnou vojenskou rutinu… Od okamžiku, kdy se vznesou a Mermoz ucítí poryvy větru ve tváři, ví, že jeho místo je tady: být stále výš a stále svobodnější. Řekli mu, že projít zkouškami je těžké a že se to podaří sotva třetině uchazečů, pokud se toho ovšem dožijí. Ale on slepě věří, že bude pilotem. Od instruktora dostává jen málo pokynů, sotva mluví. Jeden příkaz však opakuje každou chvilku, zatímco překřikuje ohlušující burácení stroje:

„Poslouchej motor.“

„Vždyť ho slyším!“

„Neřekl jsem ti, že ho máš slyšet, řekl jsem, že mu máš naslouchat!“

Mermoz zneklidní a navzdory své nižší hodnosti rozladěně odpoví:

„Co mám ale poslouchat?“

Jiný nadřízený by ho za tuto drzost potrestal. Berezovsky jen nevěřícně povytáhne obočí.

„Hudbu přece!“

„Jakou hudbu?“ ptá se sám sebe. Vždyť slyší jen pekelné skřípění starého železa.

Berezovsky mu velitelským posunkem přikáže, aby zmlknul. Kladl to na srdce tomu tvrdohlavému vojákovi ještě na zemi: v letadle je třeba málo mluvit a hodně poslouchat.

Po několika ukázkových přeletech mu instruktor poklepe na rameno a posunkem mu nařídí, aby uchopil páky dvojitého řízení. Stačí jenom způsob, jakým kadeti vezmou do ruky berana kniplu, a ještě než stačí provést jakýkoli manévr, Berezovsky už pozná, zda se z nich stanou letci, anebo zda budou vyřazeni. Těm nezpůsobilým se třesou ruce, když poprvé uchopí řízení. Mermozovi, jemuž se ruce střídavě chvějí už celé dny, se přihodí pravý opak. Jakmile třímá řízení, uklidní se. Úzkost se rozplyne.

V následujících dnech ho dlouhé hodiny udusávání přistávací plochy a uklízecí rutina trápí méně. Letové hodiny a praktický výcvik jednou za týden vynahradí veškeré zametání. Jednoho dne, když na něj zase přijde řada s létáním, Mermoz přistoupí ke stroji, ale Berezovsky udělá krok stranou. Hustým obočím, výmluvným jako ústa, mu naznačí, že nadešla jeho chvíle. Poprvé poletí sám. Mermoz vypne hruď. Strach o život nemá, cítí jen úzkost z toho, aby nezklamal svého instruktora. Ten zamlklý muž se mu zamlouvá. Mezi tolika nafoukanými důstojníky vypadá jako trosečník.

Kdokoli jiný by se roztřásl hrůzou při představě, že musí nastoupit do jedné z těch okřídlených jednomotorových rachotin, které se při každém třetím nebo čtvrtém letu rozsypou. On je ale šťastný. Otočí zapalováním Caudronu G.3 a naroluje s ním na štěrkovou rozjezdovou dráhu.

„Vzhůru, pašáku!“

Výkřik přehluší burácení motoru, stroj se vznese a Mermoz cítí svou sílu. Vibrace trupu letadla mu přecházejí z konečků prstů do paží, do žeber, do celého těla. Celý se chvěje spolu s letounem, jako by byli jedinou bytostí. Jeho rozjařenost nezná mezí — křičí, směje se, tetelí se.

Je ještě hodně nezkušený. Umí sotva odstartovat, změnit směr a přistát. A zrovna ve chvíli, kdy provede obrat, aby zahájil sestup na dráhu, motor zmlkne. Nastane podivné ticho, v němž je slyšet jenom ostré svištění vzduchu. Ticho je úhlavním nepřítelem každého pilota. Mermoz však neztrácí klid a pokračuje v klesání tak, jak začal. Stroj plachtí poháněn fičícím větrem a Mermoz dokončuje svůj první vzlet na jedničku.

Když vystoupí a dotkne se nohou země, pohledem hledá instruktora. Berezovsky se lhostejně opírá o barely s palivem. Dívá se na něj a nic neříká. Lehce pokyne hlavou a Mermoz si ten posunek vyloží jako výraz spokojenosti. Obstál v klíčové zkoušce svého výcviku. Ta příští bude rozhodující — projít předepsaným testem. Zvládne-li jej, obdrží osvědčení pilota. Mermoz si žádnou jinou možnost nepřipouští. Neuspět je slovo, které ani neumí pořádně vyčasovat.

Kapitola 5
Letiště Le Bourget (Paříž), 1923

Tonyho nestojí žádné velké úsilí, aby uprostřed nedělní ospalosti vládnoucí v kasárnách 34. leteckého pluku přesvědčil v důstojnické jídelně mladého poručíka Richauxe, ať vytáhne z hangáru Hanriot HD čtrnáctku.

„Já budu pilotovat a prohlédneme si Seinu z oblohy,“ říká mu.

„To bych býval musel zapsat do denního letového plánu, který schvaluje velitelství.“

„A co když stejně poletíme?“

„To není podle předpisů.“

„Na světě mě ze všeho nejvíc děsí předpisy, Richauxi.“ V rybích očích praporčíka Saint-Exupéryho se zračí vyzývavost i uštěpačnost zároveň. „Předpisy pustoší představivost.“

Ten druhý pokrčí rameny.

„Jak myslíš.“

V tom okamžiku se Tonyho posmutnělý výraz změní v bezbřehou radost.

„Usmálo se na nás štěstí!“

Dorazí k mohutnému dřevěnému dvojplošníku potaženému látkou, který se obvykle používá ke cvičným letům. Samostatné kokpity jsou umístěny za sebou, jsou nekryté a horní křídlo slouží jako stříška. Tony, rozrušený jako nějaký uličník, se usazuje vpředu a kvapně odstartuje, jako by měl naspěch. Nad městem ihned nabírají výšku. Tony se směje a poručík mu nedůvěřivě naslouchá skrz kovovou komunikační trubku, kterou jsou cvičné letouny vybaveny. Přitom nikdo nepronesl nic vtipného. Kvůli protivětru na sebe musí křičet přes megafon.

„Proč se směješ?“

„Letíme přece…“

Manévr nad desátým obvodem i nad městskými periferiemi. Sedí v roztřeseném stroji, který drnčí jako nějaká ozvučná bedna. Paříž z té výšky vypadá jako spící město.

„Saint-Exupéry, ne aby tě napadlo přelétávat nad centrem!“

„Bojíš se, že to napálím do Eiffelovky?“

„Bojím se, že ve sváteční den se plukovník Bonnevie bude promenádovat po Martově poli s rodinkou a uvidí nad hlavou Hanriot, který by měl pěkně odpočívat v hangáru.“

Tony dělá, že neslyší. Richaux raději zmlkne. Nemá cenu ochraptět jenom proto, aby svému společníkovi řekl něco, co stejně moc dobře ví. Že když je nachytají, plukovník je nechá stáhnout z kůže.

Tony nemůže odolat pokušení vyzkoušet schopnosti letounu, nakloní ho nejdříve na jedno křídlo a pak s ním na nebi přejde do klikatého letu, jako by prováděl slalom mezi mračny. Richaux cítí, jak se mu svírá žaludek, jak mu celé tělo začíná mravenčit. Ale tu radost, aby přiznal, že má strach, kamarádovi neudělá. Úkosem na něj pohlédne a s obavou zjistí, že pilotovi se lesknou oči. Tony přitáhne plynovou páku a letadlo vystřelí kupředu. Jásá radostí.

Přeletí Seinu jako kluci, kteří skáčou přes strouhu. Tony stabilizuje dvojplošník a zvážní. Richaux, jenž jeho zadumaný výraz několik minut pozoruje, ho vezme za rameno a ptá se, na co myslí. Tony se otočí a zavolá:

„Na co může člověk při letu myslet? Na snoubenku přece!“

Richaux kývne hlavou. A Tony dodá:

„Cítit se milovaný je ze všeho nejdůležitější!“

Při zpáteční cestě na letiště Le Bourget zahajuje přistávací manévr a zrovna ve chvíli, kdy prudce sníží otáčky, je oba na několik vteřin znervózní náhlé zaškytání motoru. Obávají se nejhoršího a přesně to se stane: motor ve výšce osmdesáti metrů vysadí, právě když klesají k přistání a manévr už nelze nijak zvrátit. Richaux není schopen ovládnout své zděšení.

„Nastartuj! Nastartuj, proboha! Říkám ti nastartuj!“

Už se téměř dotýkají země a Tony se rozhodne neztrácet ani zlomek vteřiny zbytečnými pokusy. S rukou pevně na řízení lehce zvedne příď letounu, přestože chybí ještě mnoho metrů, aby dosáhli ranveje, jejíž vnější okraje jsou plné kamení a výmolů.

Richaux křičí. Tony zatne zuby. Veškerá jeho pozornost se soustředí na udržení řídicí páky. Trochu upraví náklon stroje, aby se pokusil získat ještě pár metrů navíc, než dosedne na zem a ocitne se u vnějšího okraje dráhy, ale i tak letí příliš dravě. Příď se zarývá do země, vrtule nárazem vyletí prudce vzhůru, letoun se převrací, dvojité křídlo se láme a oni v té změti ucítí mohutný otřes, který jimi smýkne a vystaví jejich těla nemilosrdným úderům. Lomoz, skřípění, lámající se plech, bolest. Potom už jen tma a ticho.

Kapitola 6
Istres (Francie), 1921

Toho rána Mermoz vsadí všechno na jednu kartu. Aby získal pilotní osvědčení, musí předvést bezvadný start a stejně dokonalé přistání. Od severovýchodu se zvedl nepříznivý vítr, který začíná sílit. Druhá možnost ale neexistuje, ani žádné výmluvy. Je na něm znát úzkost. Přestože vypil litr vody, má sucho v krku a ruce se mu neklidně třesou. Berezovsky ve své odřené letecké kombinéze k němu přistoupí a několikrát zvedne levé obočí. Levé obočí znamená varování.

„Poslouchej hudbu…“ bez dalšího slova odchází.

Nepříjemný vichr nadouvá větrné pytle a praporky, ale navzdory nejistému pohupování stroje způsobenému vzdušnými poryvy, start vyjde dobře. Let probíhá bez nečekaných potíží, ačkoli vítr neustále sílí. Provede předepsané obraty, avšak po chvilce zjistí, že proudy větru nabraly na síle, až se změnily téměř ve vichřici. Letoun ve vzduchu máchá křídly a Mermoz ho jen stěží zvládá. Kvůli svištění větru ani neslyší motor, jak po něm žádá Berezovsky. Cítí, jak mu pod kombinézou stékají ledové krůpěje potu. Má strach, hrozný strach. Nebojí se, že se zřítí, ani že zemře. Bojí se, že neobstojí.

Navzdory všem otřesům tam nahoře nasměruje stroj, jak nejlépe umí, a připraví se na přistání v protivětru. Podvozek dvěma skoky dosedá na zem, avšak poryv větru letadlem smýkne, až jedno křídlo škrtne o dráhu a zlomí se. Letoun se nekontrolovatelně otáčí a konečně se zastaví jen několik metrů od zdi jednoho z hangárů.

Vojáci ze záložní sanitní čety přiběhnou s nosítky. Mermoz má hlavu opřenou o přístrojovou desku. Jeden ze zdravotníků se úzkostlivě dotkne Mermozova ramene.

„Jsi v pořádku?“

Mermoz zvedne bradu, rudý vztekem.

„Je po mně! Propadl jsem!“

Sevře pěsti.

Druhou možnost mít nebude. Předpisy jsou neúprosné. Silný vítr tvoří součást možných letových podmínek a není důvodem k odložení zkoušky.

Mermoz se rozrušeně vrací do kasáren. Projde branou a ani se nezastaví, aby pozdravil strážní oddíl. Špatné zprávy se vždycky šíří rychleji než ty dobré. Podporučíkovi Pelletierovi se to už také doneslo a s vítězným úsměvem na něj čeká uprostřed hlavní kasárenské cesty.

„Hej, Mermozi! Máš se hlásit k metařskýmu výcviku!“

Propukne v hlasitý smích, jako by to byl nejšťastnější den jeho života. Možná skutečně je.

Mermoz na něj pohlédne.

Nezáleží na tom, zda ho vyhodí z armády nebo zavřou do vojenské káznice…

Prudce mrští kuklou a brýlemi o zem. Sevře pěsti a povolí stavidla svého vzteku. Je si vědom toho, že má dost síly, aby zabil člověka. Pelletier se na něj chtivě dívá a rukou potěžkává pouzdro s pistolí, které má podle předpisu na opasku. Jako střela se u nich zjeví Berezovsky. Nečekaně, ale možná v pravou chvíli. Soptí a obě obočí mu u kořene nosu vytvářejí ostrý úhel.

„Berezovsky, je mi líto, že jsem to zpackal. Byl tam strašný vítr!“

Instruktor se na něj opovržlivě podívá.

„Vítr! Nemel hlouposti! A co ve válce? Co budeš dělat ve válce? Řekneš snad nepříteli, aby to nechal na jindy, protože je vítr?“

Mermoz nic neříká a kajícně přikývne. Berezovsky odchází s rukama v kapsách své věčně umaštěné kombinézy a když se Mermoz otočí, už tam není ani Pelletier.

„K čertu i s celým Pelletierem!“

Té noci spí špatně. V hlavě mu dál hvízdá vítr. Jako v nekonečných filmových obrazech se mu vrací výjevy z dnešního dopoledne. Ranvej, jak mu při přistávání roste před očima, vichr, který jako by mu měl urvat křídla. V posledních týdnech si držel kokain od těla, ale teď znovu cítí lačnost po těch bílých křídových čarách. Dnes už neví, co bude s jeho životem. Mermoz, frajírek a neohrožený muž je teď s přikrytou hlavou zalezlý na pryčně. Chvěje se. Tehdy přijde na to, že největší hrůzu nahání nejistota.

Kapitola 7
Villeminova nemocnice (Paříž), 1923

Světlo je tu bílé a pach nakyslý. Tony ví či nějak tuší, že uběhly hodiny a možná dny. Nebo možná celý život. Že to není letiště Le Bourget, že jeho tělo se už nenachází vklíněné mezi zbytky letounu. Neodvažuje se otevřít oči. Co když zjistí, že už není mezi živými? Raději to nechce vědět. Člověk není mrtvý, dokud si svou vlastní smrt neuvědomí. A umřel-li… pošlou ho do nebe nebo skončil v pekle? Neovládne zvědavost. Nadzvedne pomaloučku rolety víček a vedle na stoličce spatří sedícího Charlese Sallèse.

„Sallèsi…“

„Sestro, pacient na pětce se probral!“

„Kde to jsem?“

„Co myslíš?“

„Když jsi tady ty, nebe to být nemůže. Musí to být nějaké přívětivé peklo, s hudbou a hezkýma holkama.“

„Trefil ses! Villeminova nemocnice není sice žádný ráj. Čpí to tu dezinfekcí! Ale sestřičky jsou tady pěkný fešandy. Však uvidíš…“

Tony se pokusí smát, ale jakmile se pohne, zabolí ho celé tělo. Náhle ho bodne trn znepokojení a okamžitě zvážní.

„A poručík Richaux?“

„Bude v pořádku. Ale hlava ho bude bolet ještě pár dní. Poranil si lebku.“

„Velmi toho lituji!“

Vejde sestra a posunky Sallèsovi naznačí, aby odešel z pokoje.

„Pacient potřebuje odpočívat. Ta nehoda byla vážná.“

Sallès na svého kamaráda mrkne a šibalsky pozvedne obočí směrem k sestřiččinu pozadí. Sestra dělá, že si ničeho nevšimla, a chystá se rekonvalescentovi změřit tlak. Zatímco mačká balonek, kterým se nafukuje rukávec tlakoměru, Tony na ni hledí s něžným úsměvem.

„Proč se na mě usmíváte?“

„Protože mě tak hezky opatrujete.“

„Je to moje práce,“ odtuší s profesionální úsečností.

Když uloží přístroj, trochu znejistí a projeví víc vlídnosti.

„Letecká nehoda, že?“

„Malinko divočejší přistání.“

Sestra káravě zavrtí hlavou.

„Vy jste už třetí pilot, kterého po nehodě ošetřuji. Já vám nerozumím. Vypadá to, jako by vám smrt byla lhostejná.“

„Smrt… Smrt, je velký bolehlav celého světa, jak se zdá.“

„A nemá to tak být?“

„Možná bychom měli méně pozornosti věnovat smrti a více životu.“

Sestřička vyjde z pokoje, nesouhlasně kroutí hlavou a přitom si bručí: „Ti letci… nemají v makovicích špetku zdravého rozumu.“

Následujícího rána, když se již cítí lépe, napíše pár uklidňujících řádek matce, v nichž nechybějí milá slova, sem tam nějaký žert, aby věděla, že je na tom opravdu dobře, a malůvky, jimiž vždycky zaplní a šperkuje své dopisy. A stejně jako jindy slibuje, že se polepší, a na závěr ji požádá o trochu peněz a uzavře prosbou: „Maminko, měj mě moc ráda.“

Tony utrpěl otřes mozku, mnohačetná poranění a pohmožděniny. Spíše než žebra ho však začínají bolet důsledky nehody. Pilotoval letadlo bez povolení, způsobil zranění důstojníkovi a zničil nejmodernější stroj ve vlastnictví armády. V hlavě si dává dohromady obhajobu a sepisuje raport, kterým by mohl nadřízené oblomit, aby byli shovívavější.

Napíšu jim, že jsem si letoun nevypůjčil z darebáctví, ani z frajeřiny, ale proto, že jsem z lásky ke svému povolání prostě pocítil touhu vzlétnout…

V mysli spřádá tisíce argumentů a všechny se mu navzdory vážnosti jeho provinění zdají přesvědčivé. Má takové obavy z toho, co řekne velitel letky, že zapomene na pravidlo, podle kterého je nejpřísnějším soudcem vždy nejbližší člověk.

V pokoji se zjeví Marie-Papon de Vilmorinová. Vstoupí teatrálně, beze slova, s přehnaně vztyčenou hlavou, a stane skoro na metr od lůžka s pažemi založenými na hrudi. Podobá se své sestře. Je stejně vysoká, s šedozelenýma očima, avšak s vlasy tmavými místo rusých a její rysy jsou měkčí. Je hezká, ale chybí jí Louisina schopnost očarovat jediným gestem celé houfce mužů.

Přichází rozladěná, což lze hned rozpoznat podle výrazu kolem jejího rovného nosu, tak charakteristického pro rodinu Vilmorinových. Průzorem, který mu zbývá v obvazu na hlavě, se Tony pokusí o úsměv, ale ona mu zdvořilost neoplatí. Jako by trůnila na ledové kře.

„Nesu ti vzkaz od sestry.“

„Jak se jí daří?“

„Všelijak. Díky tobě. Sestra ti po rozhovoru s rodiči a mými bratry chce sdělit své rozhodnutí, že takové věci se v žádném případě nemohou opakovat. Jestli ji chceš požádat o ruku a nadále trváš na vašem zasnoubení, musíš se vzdát své posedlosti stát se letcem.“

„Co to říkáš?“

Vztyčí se na lůžku, přestože ho při pohybu bolí každičký kousek těla.

„Myslím, že jsem to vysvětlila dost jasně.“

„Přestat létat?“

„Samozřejmě!“

„To není možné!“

„Copak je to nějaké seriózní zaměstnání? Papá říká, že je to řemeslo naprostých šílenců a že žádný vážený člověk by se něčemu takovému nevěnoval.“

„A co říká Loulou?“

„Teď jsem ti to řekla! Požádala mě, abych ti to šla oznámit! Nechce žít život, v němž se bude neustále třást strachy, zda se jí manžel zřítí na zem dnes nebo až pozítří.“

Tony zamyšleně mlčí.

„Buď to letecké šílenství, nebo moje sestra. Je to na tobě.“

S hlavou vzhůru procedí mezi zuby pozdrav na rozloučenou a odchází. Ve vzduchu pokoje prosyceném lyzolem po ní zůstane jen šelest jejích šatů.

Má několik dní rekonvalescence v nemocnici na to, aby si promyslel, jak se rozhodne. Je tu ale vůbec něco, nad čím si lámat hlavu? Láska, kterou k Loulou cítí, je jako síla horské řeky zjara, mohutné, překypující energií, nezadržitelné. Jak by se jí mohl vzdát? Ta láska je pro něj vším. Jak by se mohl vzdát své životní lásky?

Přijít o Loulou? Nemyslitelné…

Ale dá se žít bez létání?

Připadá mu, že v ničem jiném není možné najít takový pocit štěstí, který člověk zakouší, když zpřetrhá řetězy, jež ho svazují se zemí, a vznese se vzhůru, zbaven vší tíhy.

Ta lehkost…

Prudce sebou na lůžku trhne a žebry mu projede bodnutí, které mu připomene jeho pohmožděniny. Tělo má zvenčí zbité, ale teď se v něm cosi zlomilo i uvnitř. Zmocní se ho vztek. Ne na Loulou, protože ta má ve svém hořekování jistě pravdu. Spíš proto, že se cítí nepochopený. Létání v něm žádnou úzkost nevzbuzuje, dokonce mu ani nepřipadá nebezpečné. Kdo zůstává jenom na zemi, neví nic o vztazích, které člověk navazuje tam nahoře, nemá ani potuchy o tom, jaké to je, splynout se svým strojem, být pánem okamžiku, cítit jistotu, když se opře o tisíce krychlových metrů vzduchu… Jak jí říct, že se cítí jistější v letounu kilometr nad zemí než při popíjení čaje v paláci na Rue de la Chaise, obklopen členy rodiny Vilmorinových a jejich vznešenými známostmi, schopnými ponížit ho kdejakou škodolibou poznámkou. Nemůže se hněvat na Loulou jen proto, že má o něj strach. Vlastně mu to lichotí. Má vztek na proradný osud.

Buď přestane jíst, nebo přestane dýchat. Výsledek je tentýž. Má snad jinou možnost? V ústech cítí hořkost.

Od chvíle, kdy Loulou poprvé spatřil, nedělal nic jiného, než prosil a prosil, aby si ho všimla, aby se stal zázrak, a to něžné stvoření se zamilovalo do obyčejného mladíka s věčně prázdnými kapsami. S lehkým nádechem trpkosti se usměje. Bůh nás trestá tím, že vyslyší naše nejvroucnější prosby. Dnes ho Loulou miluje tak, že nesnese pomyšlení na to, že by mohl při nějaké havárii přijít o život, a proto nepřipustí, aby znovu usedl do letadla.

Převaluje se na posteli mezi zašmodrchanými nemocničními prostěradly, zoufale a marně jako useknutý ještěrčí ocásek.

Láska k Louise de Vilmorinové ho povznáší jako samotné létání. Louisiny rusé vlasy jsou balón, v němž s ní stoupá k nebi. Po jejím boku se všednost rozplývá a život nabývá jiskry výjimečnosti. Není o čem přemýšlet, vše je rozhodnuto. Loulou si přeje prožít život s ním, chce ho mít u sebe, živého a zdravého. Není to snad skvělá zpráva? Je tím nejšťastnějším mužem pod sluncem! Jak je možné, že ještě před chvílí se cítil tak uboze? Co by za to daly milióny mužů, kdyby mohli být na jeho místě? Hodí létání za hlavu a udělá Loulou šťastnou.

Její štěstí bude i mým štěstím…

Sám sebe přesvědčuje, jak velkou má v životě kliku. Z očí se mu však hrnou proudy slz.

Kapitola 8
Istres (Francie), 1921

Po bezesné noci, kterou probděl zápasem na život a na smrt s přízraky v podobě prostěradel a kdy se nesčíslněkrát zřítil na dráhu, Mermoz po ranním nástupu zamíří do štábu. Poté, co neprospěl u pilotní zkoušky, ho určitě přeloží k jakékoli pozemní jednotce, kde bude plnit běžné úkoly. Je si jist, že mu svěří tu nejhorší práci, ale je mu to jedno. Stejně tak je mu lhostejný ledový vichr, který se na počátku roku prohání kasárnami a nevěstí nic dobrého. Když mu není souzeno být letcem, je mu jedno, čím bude ubíjet čas. Se zaťatými zuby si klade jedinou otázku, jak zastavit tu zatracenou pilu, která mu z hrudi dělá piliny.

Když na štábu přistoupí k přepážce, službu konající desátník na něj ani nepohlédne.

„Chci znát své nové působiště. Jmenuji se Jean Mermoz.“

Desátník nezúčastněně nahlédne do denního rozkazu.

„Nic tu není.“

„Podíval ses dobře?“

„Myslíš, že neumím číst?“

„No a?“

„Co já vím? Jsem snad tvoje chůva?“

Mermoz natáhne paži a chytne ho pod krkem. Přitáhne ho k sobě, jako by vyplétaná židle, na níž desátník sedí, měla kolečka, a smýkne jím o přepážku. Když má furýrovu hlavu na čtyři prsty od té své, prošpikuje ho pohledem.

„Budu dělat, že jsi moje chůva, jinak bych ti musel rozmlátit palici.“

Ten druhý přidušeně špitá jakousi omluvu.

Mermoz se vydá k jednotce pilotní přípravky, k níž dosud náležel, a když vejde do poručíkovy kanceláře, předpisově se postaví do pozoru.

„Ty jsi Mermoz, že?“

„Ano, pane poručíku.“

„Myslím, že jsi včera odepsal letadlo.“

„Ano, pane.“

„Máš vůbec představu, na kolik přijde taková oprava?“

Mermoz znejistí a poručík pokračuje.

„Měli by ti to strhávat z žoldu. Hloupé na tom je, že bys ty náklady splácel nejmíň sto let.“

„Je mi to líto, pane.“

„Máš štěstí, že jsi neskončil v base! Pořád nechápu, proč jsem se tím tvrdohlavcem Berezovským nechal přemluvit. Tvrdí, že jsi rozený pilot,“ pohrdavě zavrtí hlavou. „Zatraceně! Je mi fuk, jestli je tajfun nebo zda svatý Petr sestoupil z nebe. Přísahám na smrt svojí matky, že jestli ještě jednou zrušíš nějaký stroj, roky zbývající do konce vojny strávíš smejčením hajzlů po celých kasárnách.“

Mermoz je tak zaskočen, že téměř zapomene zasalutovat, když důstojník provede půlobrat a odchází.

„Provedu, pane poručíku!“

Dorazí do hangáru, kde Berezovsky dohlíží na opravu zlámané vrtule. Najednou mu nepřipadá tak bezvýznamný a zakřiknutý.

„Berezovsky…“

Letový instruktor se k němu obrátí s netečným výrazem.

„Nevím, jak bych vám poděkoval…“

„Jdeš pozdě, Mermozi…“

„Totiž, myslel jsem, že…“

Pohybem ruky ho zarazí uprostřed věty. Podá mu vřesovcové koště.

„Letiště pěkně odshora dolů.“

„Dle rozkazu!“

Nikdy by si nemyslel, že zametat listí pro něj bude tak příjemnou kratochvílí. Na ramena se mu začne snášet sníh, ale i sníh se mu zdá krásný. Prozpěvuje si. Otevře ústa a chytá do nich poletující vločky. Popadne koště a dá se s ním do tance.

V neděli se ve městě drží na uzdě víc než jindy. V hlavě se mu honí myšlenky na zkoušku, kterou bude muset zdolat příští týden. Rozhodl se jít do biografu za radničním náměstím, kde je občas možné narazit na osamělá děvčata, jež ráda přijmou společnost pohledného mladíka.

Seznámí se se dvěma snědými dívkami, z nichž jedna se mu zdá docela přitažlivá. Ta druhá je sice sympatičtější a vtipnější, ale má příšerné brýle, trochu křivé nohy a rysy ve tváři příliš ostře řezané. V takových situacích se Mermoz důsledně drží kavalírských zásad. Přistoupí k nim a koketuje s oběma stejně. Skládá komplimenty oběma a rozmlouvá jak s jednou, tak s druhou. Nakonec se nabídne, že je doprovodí do hlediště. Když v kinosále míří k sedadlům, všimne si, jak jsou dívky nervózní a plné očekávání. Nevědí, vedle které z nich se ten sympatický mladík nakonec usadí. Když dojdou ke své řadě, dá nejdříve přednost jedné z nich a usadí se doprostřed mezi ně. Rozhodne-li se některá z nich pro nějaké něžnosti, neodmítne ji. Je jedno, která to bude. Toho odpoledne mu hlavu na ramena složí obě.

Při odchodu z biografu objímá kolem ramen obě dívky, každou z jedné strany. Nápad navštívit svého přítele v hotýlku Lion d’Or a oddat se milostným hrátkám ve třech se jim zdá vzrušující. Zahnou za roh, kde musejí projít kolem čtyř místních mladíků znuděně opřených o kamennou zídku. Když jsou těsně u nich, jeden z nich utrousí:

„Šlapky!“

Dívky Mermozovi šeptem naznačí, aby přidal do kroku. Místním hejskům se ani za mák nezamlouvá, že děvčata z města chodí s cizinci. Zastavit se a pustit se do křížku se čtyřmi zhrzenými floutky není dobrý nápad. Mermoz je ale jiného mínění. I když je sukničkář, nikdy své známosti nešálí falešnými sliby a ještě nikdy se k ženě nezachoval neuctivě. To nepřipadá v úvahu. Proto se před kvartetem mladíků zastaví a naprosto klidně je osloví.

„Přátelé, myslím, že tady došlo k nedorozumění.“

Čtveřice se výhružně napřímí. Ve tváři se jim objeví spokojený úsměv. Mají toho cizáka přesně tam, kde ho chtěli mít. Padl do pasti provokace a sám jim poskytl záminku, aby mohli dát průchod svému zklamání.

„Říkáš nedorozumění, branče?“ jízlivě poznamená jeden z nich.

„Ano.“

„A to k jakému?“

„Mé přítelkyně jsou vážené slečny a mají stokrát lepší vychování než vy všichni dohromady. A ty se jim teď pěkně omluvíš,“ vyzval pohledem toho, který je urazil.

Největší výrostek z party, který Mermoze převyšuje o několik palců, se okatě zasměje a ostatní mu přizvukují.

„Teď uvidíš, vojíne, kdo je tady pánem.“

Zezadu se napřáhne, aby zasadil ránu co největší silou. Kdyby se cvičil v boxování, věděl by, že tak přehnané rozpřáhnutí zanechá jeho tvář na několik kritických vteřin nekrytou. Než obr stačí vymrštit pěst, Mermozovy klouby se mu už tříští o čelist. Na okamžik zavrávorá a pak se složí jako podťatý strom. Jeho tři kumpáni zůstanou jako opaření. Chyba. Mermozovy paže se mění v rotující vrtuli, která jim uštědří záplavu ran. Dva z nich se dají na útěk, Mermoz však ještě stačí chytnout pod krkem třetího, který se přikrčí, aby se vyhnul dalším úderům.

„Tady slečny čekají na omluvu.“

Se svěšenou hlavou a neochotně utrousí, že toho velmi lituje, a jakmile Mermoz povolí, vystřelí pryč a otočí se až v bezpečné vzdálenosti, odkud je častuje výhrůžkami, které vzhledem k překotnému ústupu nepůsobí příliš věrohodně. Mermoz se směje a dívky jej zahrnou polibky.

Když dívky doprovází domů, je už pozdě. Cítí nutkání zajít do uličky, kde obyčejně postává člověk, jehož mu kdysi představila Madeleine. Už ji víckrát neviděl, zmizela stejně záhadně, jak se objevila. Riskoval by ovšem, že propásne večerku a den před pilotní zkouškou si další selhání nemůže dovolit. Mávne rukou, pokušení hodí za hlavu a rázně se vydá ke kasárnám.

V pondělí svítá za bouřlivého počasí. V poryvech větru sviští jehličky zmrzlého deště, které bodají do tváře. Veškerý letecký provoz je zastaven. V úterý se počasí nelepší a ve středu se ještě zhoršuje. Zima na počátku roku 1921 dává o sobě vědět v plné síle a vše se balí do bahnitě špinavé jinovatky.

Mermoz a jeho druhové musejí trávit celé dny v hangáru rovnáním materiálu, odstraňováním tisíciletého maziva ze zrezivělých dílů a vysoušením mastných louží vzniklých různými netěsnostmi. Ve volných chvílích přechází po hale jako šelma v kleci. Ruce se mu chvějí a z krabičky vyprazdňuje poslední špetky bílého prášku, které mu na pár hodin pomáhají mírnit třes rukou i jeho pesimistické rozpoložení. Na pár hodin a pokaždé méně.

Dny míjejí a ke zkoušce pořád nemůže. Cítí se podrážděný. Ráno k němu přišel Berezovsky a řekl mu, ať je trpělivý, ať nikam nespěchá, ať počká, až špatné počasí ustane.

Uběhne však celý týden a počasí se nelepší. Je tím tak skleslý, že v neděli ani nemá chuť opustit kasárna. Kamarádi ho udiveně sledují, jak ve volném dni zběsile zvedá činky, jež si vyrobil z jakési tyče a plechovek od barvy naplněných cementem. Jeden z nich k němu přistoupí, aby se trochu jízlivě zeptal, zda není nemocný, a Mermoz ho zažene vzteklým zasupěním.

Stavuje se v kantýně, aby zjistil, zda mu dají na dluh a bude si moci vypít sklenku koňaku. Nebo raději dvě, možná i tři. Protože v kasárnách zůstali jen ti, kdo mají službu nebo jsou v trestu, místnost je prázdná a kantýnský vsedě podřimuje na bedně od limonád. Je to mazák, který to má za pár, a zdá se, že má radost z Mermozovy společnosti, která mu zpetří ospalou neděli.

„Nazdar, kamaráde. Venku je pekelná zima. Tak mě napadlo, jestli bys mi mohl připsat na sekeru skleničku koňaku. Zaplatím hned, jak si vyberu žold.“

„Tak schválně, nejdřív vyklop, za kolik to máš?“

„Třicet šest měsíců.“

Věčně opakovaná mazácká hra vyloudí kantýnskému ve tváři spokojený úsměv.

„Já za čtyřicet šest… dní!“

Aby s ním ve hře držel krok, Mermoz nasadí užaslý výraz.

„Ty máš ale štěstí!“

„To teda jo…“

Na sklenkách je tenká červená značka a správná míra má dosahovat prst nad ni. Kantýnský mu nalije až po okraj a před sebe postaví druhou sklenku, stejně plnou.

„Udělám ti čárku na kus ledu.“

Mermoz se vtipu zasměje. To stačí, děkování se mezi vojáky příliš nenosí. Využije chvilky vzájemného souznění a zeptá se, co si myslí o Berezovském.

„Pěkný podivín, nezdá se ti?“

„Berezovsky je válečný hrdina.“

„Cože?“ Mermozovi zaskočí koňak v krku. „Vždyť je to jen prachobyčejný desátník na dílnách, který dělá letového instruktora!“

Kantýnský zavrtí hlavou.

„Za války se nechal naverbovat jako dobrovolník k letectvu a svým leteckým uměním všem vyrazil dech. Sestřelil hromadu německých letadel a nad nepřátelskou protileteckou obranou se producíroval jako na přehlídce. Koncem války to dotáhl na poručíka a odešel s čestným metálem. Když ho měli povýšit na nadporučíka, někdo se vrtal v jeho papírech a všiml si, že je před vstupem do armády zfalšoval. Přepsal rodný list, aby ho mohli přijmout, protože mu chyběly dva roky. Vzali mu čestnou medaili, degradovali ho a poslali hnít na tohle hnojiště. Od chvíle, kdy přišel, se s nikým nespřátelil, nemluví víc, než je nutné, a s nikým se nechce stýkat. Je to takový pavouk, trochu zahořklý, to je pravda. Má k tomu ale své důvody.“

„To snad není možné! Měl odvahu vydávat se za staršího, aby mohl sloužit Francii! Jak je možné kvůli úřednímu šimlovi trestat tak velkomyslné jednání a navíc u pilota jeho kvalit? To je ničemnost a pitomost!“

„Vítej u armády.“

V pondělí je stále deštivo se silnými nárazy větru. Je si vědom své troufalosti, ale už to nemůže déle vydržet a ve štábní kanceláři podává přihlášku ke zkoušce hned na další den.

Po příchodu do hangáru se na něj Berezovsky zadívá se svraštělým čelem, což je jeho obvyklý výraz, když se zlobí. Všimne si ale, že Berezovského obočí není nad kořenem nosu do ostrého úhlu, jako když je opravdu rozezlen. Zlobu jen předstírá. V hloubi duše je spokojen, že se Mermoz nezalekl.

Následujícího dne je obloha nadále černá a vítr také neustal. Mohutné poryvy jsou pro letecký provoz nebezpečné, ale poručíkovi, který velí jednotce a jenž povoluje zkoušky, na tom nezáleží a Mermozovi také ne.

Odstartuje s několika málo výchylkami, ale výšku nabírá bez větších potíží. Provede předepsané obraty a v přímé lince přeletí požadovanou vzdálenost. Kapky deště na brýlích mu ztěžují viditelnost. Nebe ztmavne tak, že vypadá jako v noci. Přistávací dráha se rozostří a její okraje mizí ve ztracenu jako akvarelové šmouhy. Je zima, ale z Mermoze se řine pot. Má přistát, ale ranvej sotva vidí. Rozhodne se provést zkušební přelet navíc, aby se zorientoval. Přistávací dráha mu připadá příliš nejasná. Na okamžik si nadzvedne brýle, ale provazy deště ho šlehají do očí tak, že si je musí znovu nasadit.

Udělá velký oblouk a nalétává na začátek dráhy. Přesto, že ji skoro nevidí, dobře rozeznává světla hangáru. V tu chvíli Berezovskému děkuje za každé zametání ranveje, kam ho posílal, kdykoli mohl. Všechno se skrylo za proudy vody a Mermoz musí intuitivně odhadnout vzdálenost mezi hangárem a začátkem dráhy, aby na ni letoun navedl. Přistává téměř naslepo. Klesá natolik soustředěn na řízení, že nemá čas myslet na strach. Kola najdou ranvej a stroj plynule roluje, dokud se nezastaví na své značce. Perfektní přistání.

Vypne motor a chvíli zůstane sedět v sedadle. Chce být sám. Chce si ten okamžik vychutnat, převalovat ho v ústech, vysát z něj všechnu šťávu.

O několik dní později přichází rozkaz s přeložením k letce v Metách, kam má nastoupit jako pilot. Mety mu však připadají příliš malé a provinční. Nestal jsem se letcem, abych se v Metách cpal lotrinským koláčem! Zamíří do štábu a zažádá o místo dobrovolníka v Sýrii. Desátník mu podává formulář, který musí vyplnit a podepsat. V jedné z kolonek po něm chtějí, aby objasnil důvod žádosti. K dispozici má několik řádků, on však shrne důvod jedním slovem — létat.

S tornou přes ramenou a s pilotním osvědčením v ruce vychází ze dveří posádkové budovy, která se mu teď, když odchází, zdá starší a zpustlejší. Než projde kasárenskou branou, aby se vydal k nádraží, musí splnit ještě jeden důležitý úkol.

Letištní hangár je pohroužen do ticha. Jenom šustot vřesovcových košťat vyzrazuje činnost půltuctu vojínů, kteří zametají vnitřek ode zdi ke zdi. Berezovsky je ve své miniaturní kanceláři přeplněné zrezivělými součástkami a zpřeházenými nástroji a pokouší se dát dohromady jakési zkřivené těsnění. Na sobě má jako vždycky ošuntělou kombinézu plnou mastných a vzdorovitých skvrn od oleje, jako by to byly stíny po medailích, které mu odňali. Když koutkem oka zahlédne vcházet Mermoze, lehce se zamračí a dál se věnuje své práci.

„Berezovsky…“

Než stačí cokoli říct, Berezovsky ho zvednutím ruky zarazí.

„Sbohem a šťastnou cestu,“ pronese, aniž pozvedne zrak od těsnění, které se vzpírá jeho úsilí.

„Chtěl jsem vám poděkovat.“

Desátník si něco zamumlá pod vousy a dál se věnuje svému. Mermoz sleduje, jak soustředěně opravuje poškozený díl, a po půlminutě postávání a vyčkávání bere z podlahy bágl a odchází ke dveřím.

„Mermozi!“

Berezovsky se na něj upřeně zadívá, obočí do oblouku, jako když se chystá poznamenat něco důležitého.

„Tam nahoře…“

„Ano, pane…“

„Hudba…“

Mermoz kývne hlavou a Berezovsky se opět skloní ke svému marnému úkolu napravit těsnění, které už nikdy nebude srovnané, stejně jako životy, jež už nikdy narovnat nepůjdou.

Kapitola 9
Továrna Tuileries de Bourlon (Paříž), 1923

Na stole leží štos zažloutlých šanonů. Z okna kanceláře, kde Tony pracuje spolu se třemi dalšími účetními, je vidět na vnitřní dvůr. Je navyklý shlížet na svět z výšky tisíce metrů, a proto se zdá, že malinké okénko nikam nevede. Vykloní se z kancelářské budovy a naproti spatří úplně stejný dům. Město je domino poskládané z navlas stejných kostek.

Myslí na dny, které následovaly po jeho propuštění z nemocnice. Kdyby ho vyloučili z armády za to, že vzlétl s letadlem, které mu nepříslušelo pilotovat, bylo by všechno jednodušší. Oznámili mu ale, že bude potrestán čtrnáctidenním vězením. Nejnižším možným trestem, takovým pokáráním, jen aby se neřeklo.

Nemůže vyhnat z hlavy zmatený výraz velitele, když mu sdělil, že odchází z armády.

„Dostal jste po nehodě strach?“

„V žádném případě, veliteli!“

„Vy přece létání šíleně milujete… dokonce přehnaně.“

„Ano, veliteli.“

„To vás létání přestalo bavit?“

„Nikoli, veliteli. Nic by mě neučinilo šťastnějším, než vylézt do letadla a odstartovat. Létání miluju!“

„Už to chápu. Našel jste si lépe placenou práci jako civilní letec.“

„Nikoli, pane.“

„Tak proč tedy?“

Vybavuje si, jak zčervenal, když vyklopil pravdu.

„Miluji jednu ženu, kterou si chci vzít. Nemohu milovat dvě věci najednou.“

Následující týdny byly podivné. Lékař tvrdil, že to nemůže být pohmožděninami, ani zlomeným žebrem, ale popravdě, je mu zatěžko i chodit, nohy má jako z olova. Cítí, jak se ho zmocňuje neobvyklá zemská přitažlivost, která mu přibíjí chodidla k zemi.

Musel požádat o pomoc matku, neboť mu docházejí peníze. Proto se rozhodl přijmout nabídku jedné matčiny sestřenice, Yvonne de Lestrangeové, a nastěhovat se k ní domů, aby ušetřil za nájemné. Louise naopak jen září a její radost těší i jeho. Tráví dny přemýšlením o vybavení domu, kde budou jednou bydlet, a představuje si ho jako jakýsi zámeček s nábytkem ve stylu art deco podle poslední módy a s podkrovím, kde budou pořádat básnické večírky. Zlobí se, když se ho zeptá, zda chce raději hedvábné nebo saténové závěsy, a on odpovídá podle toho, co ho zrovna napadne.

V těch týdnech musí snášet i jistou nevraživost ze strany bratrů Vilmorinových. Doneslo se mu, že mu přezdívají „líný tlustokožec“. Budoucí tchyně ho podezírá, že je obyčejným vyžírkou, který chce žít na útraty rodiny. Najít si práci se tedy stalo neodbytnou nutností, která ho neustále pronásleduje. Pořád ale může počítat s Bertrandem, s Henrim či Charlesem Sallèsem, kteří jsou vždy připraveni pozvat ho do nějakého rušného baru na skleničku Grand Marnieru, když se měsíční podpora od matky vypaří.

Louise odjela na několik týdnů na prázdniny. Díky kapesnému, které mu s velkým odříkáním posílá matka, a díky penězům, které dostal za prodej svého fotoaparátu Kodak, si Tony zaplatil jízdenku, aby pár dní mohl pobýt v Ženevě s ní a… s paní Petermannovou. Odcestoval do Švýcarska s kufrem plným básní, které pro Loulou píše. Všechny jsou vášnivě zamilované, některé něžnější, jiné necudnější a nechybějí ani verše s erotickým nádechem.

Jeden z rodinných přátel Vilmorinových s velmi dobrými styky mu nakonec sehnal zaměstnání za osm set franků měsíčně v kanceláři továrny, kde vyrábějí cihly a střešní krytiny.

Na stole má otevřenou složku plnou dodacích listů. Musí ověřovat, zda uváděné částky souhlasí s údaji na kupních dokladech, a pak zatrhávat příslušné sloupce. Zírá do výkazů, ale soupisy čísel ho unavují. Začíná čísla nenávidět. Pětky mu připomínají naduté pupkáče a jedničky zase samolibé hubeňoury. Místo fajfkování se bezděky pustí do načrtávání drobných kresbiček v rozích stránek. Nejdříve strom, za chvilku had a pak úplně nahoře, kde je prázdné místo, oblak. Mráček je ale tvrdý oříšek. Nakreslit mraky je ze všeho nejtěžší. Ne každý to umí. Mračna jsou vážná věc, které přišly na kloub jedině děti. Děti kreslí oblaka jako načechranou beránčí vlnu.

Pokouší se je napodobit. V horní části listu se vznášejí bouřková oblaka. Zarazí se, pozoruje své dílo a pak se začne usmívat. Svislé sloupce cifer přestaly být číslicemi a změnily se v déšť, prudký liják padající z oblaků. Dole přikreslí louku zaplavenou květinami.

Vedoucí oddělení, muž vždycky v černém obleku proměňujícím každý den ve funus, vchází do miniaturní kanceláře a vleče za sebou nohu umrtvenou artrózou v koleni. Přistoupí ke stolu s náručím plným šanonů, které ho tíží jako náhrobní desky. Zpočátku se tváří spokojeně, když ho vidí soustředěného na svůj úkol, ale vzápětí mu složky málem popadají z rukou a na hlavě se mu zježí šediny.

„Co to tady provádíte?“ vyhrkne zděšeně.

„Co máte na mysli, pane Charrone?“ odpoví tak bezelstně, až to stařičkého účetního vyvede z míry.

„Nemůžete přece čmárat do výkazů!“

„Pročpak ne?“

„To je skandál!“

„Ale, pane Charrone, teprve teď všechno dostalo nějaký smysl. Tahle čísla nikomu nic neříkají. Teď znázorňují okamžik, kdy se déšť snáší na louku.“

Vedoucí má chvíli dojem, že si z něj nový zaměstnanec dělá legraci. Vždyť sem přišel na přímluvu, a to ještě ke všemu nemá o účetnictví ani potuchy. Mluví s ním však tak vážně a bezelstně, že neví, co si má doopravdy myslet. Té rozmazlené mládeži bez chuti do práce nerozumí… Chtěli by všechno naservírované na stříbrném podnose! Avšak neodváží se to říct nahlas, protože doporučení nového úředníka přišlo od velmi vážených lidí. A pro pana Charrona je velevážený každý, kdo má peníze.

„Nechte těch hloupostí a soustřeďte se na práci,“ řekne mu příkře. „Přestaňte mi tady čmárat do výkazů nebo budu nucen o vašem chování podat hlášení. Tohle je seriózní podnik. Čísla jsou navýsost důležitá, jsou za nimi peníze. A s penězi se nešpásuje. Takže odškrtávejte, ověřujte částky, srovnávejte čísla. Jestli to chcete v podniku někam dotáhnout, musíte být serióznost sama.“

Hlavní účetní, muž, který promarnil nejlepší léta svého života v prachu mezi šanony, se šouravě odbelhá pryč. Tony za ním s údivem hledí. Pak se opět zadívá na svůj soupis čísel s dokreslenými obrázky a povzdechne si.

Vždyť jsou to jen čísla. Déšť naopak hasí žízeň, v dešti dozrává úroda a rozkvétají květy na poli. Déšť, to je přece vážná věc…

Smutně se dívá do výkazu. Vygumuje kresbičky, až je promění ve špinavou šmouhu, a pak se znovu vnoří do pustiny čísel.

Když v pět hodin odchází, na ulici na něj čeká překvapení. Louise, za poslední týdny znatelně zotavená, nebo možná unavená svou rolí usoužené dámy, ho na ulici Rue du Fabourg očekává spolu s paní Petermannovou, které on za jejími zády říká „kamenná tvář“. Loulou mu mává na pozdrav a ten pohyb pro něj představuje neviditelný štětec, jímž natírá skutečnost, aby byla zářivější. Tony ze sebe setřese pocit prohry, jako by to byl prach. Postaví se před Louise a vezme ji za ruce. Nakloní hlavu k její skráni, ale paní Petermannová natáhne krk a zavrčí jako buldok. Tony snoubenku raději ani nepolíbí, ale ke štěstí mu stačí, že ji má vedle sebe.

Jdou o několik kroků napřed a chichotají se. Dorazí až na Montholonovo náměstí, kde se nachází rozlehlý francouzský park s vysázenými lípami a slivoněmi, jemuž vévodí dva obrovské orientální platany.

Ještě má před očima okamžik, kdy ji před několika týdny formálně požádal o ruku. Jeho matka trvala na svém a ze Saint-Maurice mu poslala starobylý rodinný šperk, který přežil nejrůznější zastavárny a rodinné pohromy. Prsten s dvěma maličkými jednoduchými brilianty, které si už říkaly o zasazení do nové obroučky. Vybavuje si, jak Vilmorinovi prstýnek obraceli sem tam a zkoumali ho s profesionální vytrvalostí, která mu připadala nestydatá. Jejich shovívavý souhlas, o tom nebylo žádných pochyb, dával bez obalu najevo, že rod de Saint-Exupéry jim připadá jako notně zchudlá šlechta. A to jim ještě neřekl, že matka, opravdová hraběnka, musí pracovat jako hlavní ošetřovatelka v kantonální nemocnici, aby si vydělala na živobytí. To by tak ještě scházelo, aby o jeho matce smýšleli nějak útrpně.

Louise naopak přijala prsten s jásotem. Hned si ho nasadila a teatrálně natáhla ruku, jako by se jím cítila poctěna. Nezdál-li se jí dost dobrý, nedala to najevo. A on ji za to miloval víc než kdy jindy. Louisin hlas ho vytrhává z myšlenek.

„V novém zaměstnání jsi spokojen, že? To bylo od pana Daniela-Vincenta milé, že se za tebe přimluvil. Zakrátko tě udělají vedoucím oddělení, uvidíš.“

Přikývne. Ve skutečnosti ho štve, že práci sehnal na doporučení známého rodiny Vilmorinových. Zaměstnání v něm nebudí sebemenší nadšení, a protože Louise nerad lže, raději mlčí.

„Tobě se tam nelíbí? Nechovají se k tobě hezky? Můžu se o tom panu Danieli-Vincentovi zmínit!“

„Ať tě to ani nenapadne! O to nejde. V podniku se mnou jednají skvěle. Jsou milí a k mé neohrabanosti trpěliví. Jenomže…“

Slova zůstávají viset ve vzduchu.

„Máš pěknou kancelář? Možná kvůli tomu se tam stále necítíš dobře. A co kdybychom koupili nějakou kytku v květináči? Anebo ještě líp, nějakou klec, abys tam mohl mít některého z těch pestrobarevných tropických ptáků, co se ti tak líbí!“

„Nemyslím, že šéf by byl zrovna nadšený, kdybych tam měl nějakého opeřence. Nepřipadalo by mu to seriózní.“

„To je ale hlupák! Být obklopen krásou je přeci důležité.“

„Moje kancelář je místnost dvakrát dva metry. Pěkná není přesné slovo. Hádám, že pan Charron by ji označil jako solidní úřadovnu.“

„Říkal jsi ale, že tam máš okno.“

„Okno mám, to je pravda, ale když se z něj vykloním, vidím jen zadní část další kancelářské budovy, naprosto stejné jako ta moje. To není okno, ale zrcadlo.“

„Zrcadlo?“

„Nenávidím zrcadla! Nikdy neukáží nic nového.“

„Ale ukazují nám, co jsme zač.“

Na okamžik přivře oči, ale nakonec zavrtí hlavou, aby zahnal pochybnosti.

„Zrcadla jsou katani představivosti. Kdybych byl prezidentem Francie, zrcadla na veřejně přístupných místech bych zakázal. Do zbylých rámů bych nechal umístit fotografie hrajících si dětí. Když by se lidé do rámů podívali, uviděli by přesně to — veselé děti.“

„Taková bláznivina, Tony! To by byl podfuk.“

„Ne, ne, ne… Žádný podfuk! Inspirace!“

„Ale obraz, který by spatřili, by nebyl pravdivý.“

„Pravda se přeceňuje. Je smutná. Musíme vymyslet něco, co by bylo lepší než pravda.“

„Lež?“

„Možná…“

„Lež je lepší než pravda?“

„Je lidštější. Pravdu nemůžeme změnit. Pravda je smrt! Umíráme, na tom se nedá nic změnit, takhle nám to vštípili. Kdežto lež můžeme sestrojit podle své libosti.“

„Nevím, Tony, jestli věřím tomu, co o lži říkáš. Jsou i lži hrozivé. Ale v inspiraci věřím. Inspirace je ušlechtilá, proto mám ráda básníky…“

„Mám obrovské štěstí, že tě mám, protože mě inspiruješ.“

Vezme jeho ruku do své. Za nimi je slyšet zakašlání paní Petermannové.

Louise mu líčí, jak by měl vypadat jejich domov. S obrovskými balkóny a kovovým zábradlím, jaká jsou teď v módě, s lehounkými záclonami, téměř průsvitnými, které by ve větru poletovaly. Tony se směje.

„Ty nechceš dům, chceš rovnou loď s plachtovím!“

Kapitola 10
Palmýra (Sýrie), 1922

Stroj nalétává na makadamovou dráhu věčně plnou navátého písku. Písek nikoho nezajímá, ani důstojnictvo. Nelze se domnívat, že vojenští veteráni tady budou zametat coby přičinlivé hospodyňky. V Sýrii jsou mazáci úplně všichni. Od chvíle, kdy poprvé vkročí na tuto základnu přímo uprostřed pouště.

Fouká silný boční vítr, který přistávajícím letounem cloumá po ranveji, na níž stroj opisuje eska, divže z ní nevyjede a nepřevrátí se. Pilot, četař ve stejnokroji ozdobeném křiklavě žlutým šátkem, vylézá z kokpitu, něco pokřikuje a velitelsky rozhazuje rukama.

Má naspěch, ale jeho chvat nemá nic společného s nouzovým přistáním, které právě provedl, neboť takové dosednutí je tady na denním pořádku.

„Dorazil jsem včas na karban?“

Každý čtvrtek se v poddůstojnickém klubu hraje poker. A to není jen tak. Vzhledem k tomu, že velitel rozeslal oběžník zakazující hrát o peníze, hraje se o láhve vína. Když četař vejde, kouř v místnosti by se dal krájet nožem a mazat na chleba.

„Tady je viditelnost horší než v písečné bouři!“

Mermoz jej pozdraví zpoza hradby sestavené z lahví vína. Některé z nich už jsou prázdné. Mermoz druhý den nastupuje do služby, a tak se rozhodne odejít a přenechat své místo u hracího stolu četaři, který právě přišel. Opouští místnost s půltuctem lahví vína v náručí a když venku míjí přátele, jednu po druhé jim je hází, takže je musejí chytat.

„Vypijte si je na moje zdraví!“

Rozdá je všechny. Úmorné polední vedro s nadcházejícím podvečerem o několik stupňů polevilo. Bere si jednoho z posádkových velbloudů a hbitě na něj vyšplhá. Dromedáři nejsou zrovna přátelská zvířata, ale on si s nimi rozumí. Nevyžaduje od nich víc, než jsou schopna ze sebe vydat.

Někteří kamarádi z horka a světla, které se odráží od nesmírné písečné pláně, cítí nevolnost. V něm však poušť probouzí zvláštní radost. Poušť je výzva. A tady v Sýrii také záhada. Přitahuje ho obrovské množství zbytků po starověkém Palmýrském království, které jsou roztroušeny kolem na vzdálenost mnoha kilometrů. Polorozbořené hradby, zničené oblouky a sloupoví vypínající se uprostřed z nicoty prozrazují velkolepou minulost.

S okouzlením myslí na královnu Zenobii, která se jako Kleopatra postavila Římu a založila bohatou říši. Nejenže upevnila moc Palmýrského království, ale rozšířila jeho državy až do Egypta a stala se legendou. Kroniky opěvují její důvtip, udatnost a neodolatelnou krásu. Když se ji císaři Aurelianovi konečně podařilo srazit na kolena, odvezl ji do Říma a spoutanou zlatými řetězy ji ukazoval na hlavní třídě jako válečnou kořist.

Mocné město Palmýra, klíčový bod na karavanních stezkách, je jedinečnou oázou uprostřed té nejliduprázdnější pustiny, a to díky svým zdrojům siřičité vody. V údolí, v němž jsou soustředěny okázalé kamenné hrobky, se nacházejí podzemní chodby, které ho uchvacují. Ve světle pochodní se po schodišti vytesaném přímo do skal sestupuje až k přírodním tůním, kde se lze koupat v léčivých vodách. Tady v poušti je léčivá každá voda. Mají povoleno se zde koupat každý den s výjimkou čtvrtků, které francouzská vojenská správa vyhradila zdejším beduínským šejkům, neboť nechce zbytečně dráždit místní méně odbojné kmeny.

Dnes je ale čtvrtek. Mermoz opatrným obloukem nasměruje svého velblouda k podzemním chodbám. Půl kilometru od nich dromedára odstrojí a tiše se připlíží k blízkému skalnímu výčnělku. U vchodu do lázní odpočívá půltucet jiných velbloudů. U nich netečně posedávají ve stínu čtyři beduíni se zahnutými šavlemi u pasu. Zdá se, že jsou na stráži. Není příliš rozumné obcházet místní pravidla, ale od jeho rozhodnutí jít dovnitř ho neodradí ani čtyři beduíni. Ani čtyři sta.

Obejde je a vklouzne dovnitř postranní skulinou ve skále. Zná místo tak dobře, že k orientaci mu stačí slabý odraz několika pochodní. Neslyšně sestupuje po kamenných stupních. Naslouchá šplouchání vody dole. Místo, aby vstoupil do prostoru, kde vyvěrají termální prameny, odbočí do vedlejší chodby, až mezi skalami narazí na otvor velikosti dlaně. Nahlédne jím dovnitř. To, co spatří, mu vyrazí dech. Stojí jako solný sloup, podobný všem těm tisíciletým skalám kolem. Nahá žena, dojímavě krásná, si vodou omývá snědou kůži. Možná je to jedna z šejkových manželek, možná jeho favoritka. Už jen samotné pohlédnutí do tváře by bylo strašnou urážkou a spatřit ji tak, jak přišla na svět, těšit se pohledem na její olivovou pokožku, na její vztyčená ňadra a černé chloupky v klíně by znamenalo jisté odsouzení k smrti. Ve skutečnosti ho však neochromuje strach, nýbrž půvab té syrské dívky. I ze způsobu, jakým se z misky líbezně polévá vodou, vyzařuje úžasná elegance. Má pocit, že v těch podzemních lázních, kde se i staletý běh času zastavil, hledí na královnu Zenobii z masa a kostí.

Možná zaslechla jeho bláznivý tlukot srdce nebo na nahé kůži vycítila žár jeho pohledu. Instinktivně trochu zakloní hlavu k místu, odkud ji Mermoz špehuje. Otvorem ve zdi ho zahlédne. Jejich pohledy se setkají. Jakmile zakřičí, všichni strážci vtrhnou dovnitř a on bude mít necelou minutu na to, aby vyběhl zpět po schodech a uhnul odbočkou k postrannímu východu. Není možné, aby ho nechytili. Není možné, aby ho ztrestali jinak než smrtí. Jeho život může záviset na každé vteřině, kterou promarní, než se dá do běhu. Ale nerozběhne se. Ani to nemá v úmyslu. Je lapen pohledem černých lesklých očí a v předtuše, která přesahuje rozumný úsudek, ví, že dívka nezakřičí. A skutečně nezakřičí.

Ve světle loučí je její kůže ještě tmavší. Přistupuje k němu měkkými kroky, jako by její bosé nohy došlapovaly na polštářky černé panteřice. Přikročí ke kamennému průzoru, u nějž si Mermoz opírá tvář, a přiblíží tu svou. Pozoruje jeho modré oči a v jejím pohledu se zračí poklid, jejž si nedokáže vyložit. Zeď v této části je plná skulin po kamenech, které se z ní postupně uvolňovaly. Žena přitiskne tělo ke stěně a Mermoz jedním z otvorů protáhne ruku, až se dotkne kůže na jejím břiše. Je nádherně hebká a na dotek jemná a vlahá, až mu naskakuje husí kůže. Nahmatá křivku ňader a je ztracen. Dívka pátrá po nižším otvoru a když ho najde, prostrčí jím ruku a dotkne se ho. Jako kočka mu špičkami prstů přejíždí po břiše a posouvá se níž. Mermozův zrak v záři pochodní žhne.

Od toho dne bude čekat na čtvrtky, jako beduíni čekají na déšť.

V Palmýře konečně mohl utišit svou lačnost po létání. Když se s letounem vznese, má pocit, že věci jsou, jak mají být. Létá s ospalým mechanikem, který sedává vpředu. Ovládací páky stroje má ve svých rukou. Nic jiného na světě neexistuje, nikdo, komu by musel dělat radost, nikdo, koho by musel poslouchat, nikdo, s kým by musel soupeřit. Nic nikomu nedluží. Létání je dokonaná skutečnost, tak dokonalá, že nic nepřebývá ani neschází. Přelétává nízko nad pouštním pískem a sleduje svůj stín na dunách. „Ten stín dole jsem já,“ říká si.

Kapitola 11
Továrna Tuileries de Bourlon (Paříž), 1923

Tony ve své kanceláři velikosti šatní skříně úpěnlivě sleduje nástěnné hodiny. Vteřinová ručička odtikává jen velmi pomalu. Asi má artritidu. Belhá se stejně jako pan Charron. Trvá jí rok, než jedinkrát oběhne ciferník. A celou věčnost, než dospěje k páté odpoledne.

Louise na něj čeká v doprovodu svého bratra Oliviera a několika přátel. Spěšným krokem zamíří k bulváru Sant-Germain-des-Prés. Všichni se vesele namačkají k jednomu stolu v pivnici Brasserie Chez Lipp, barvitém lokále ve stylu art deco se stropy ozdobenými mytologickými náměty, pod lampami se stínidly, která nad jejich hlavami vypadají jako poletující křídla motýlů. Vejde zrovna ve chvíli, kdy číšník, jehož znají z předešlých návštěv, přináší jeden podnos s karafou citronády a druhý s lahví alsaského vína.

„V pravou chvíli na pravém místě!“ zvolá rozjařeně.

Tuhle pivnici Chez Lipp má rád. Bílé klobásy a pivo s hustou pěnou ve sklenicích obrovských jako poháry pro vítěze sportovního klání. Pořád je tu živo.

„Přineste nám marinované sledě!“ objednává Henri u číšníka.

„A klobásy s alsaským kysaným zelím!“ navrhuje Olivier.

„To zelí dvojité!“ dodává Tony.

Loulou mu zašeptá do ucha.

„Musíme si promluvit.“

„Ano, hned. Nejdřív si musíme připít, viď, Bertrande?“

„A na co připíjíme?“

„Připijme si na dnešek.“

„A to proč?“

„Zdá se ti to málo, Henri? To je ze všeho nejskvělejší! Není nic lepšího než přítomná chvíle.“

„Tak číše vzhůru!“

Tony všechny popohání, aby si dolili.

„No tak, šup! Nemůžeme ztrácet ani minutu! Čas je nad zlato! Ať z něj nepřijde ani gram nazmar!“

Henri do něj šťouchne loktem a bradou lehce pokyne směrem k číšníkovi.

„Viděls jeho vlasy?“

„Co je s nimi?“

„Jen si dobře všimněte! Obarvil si přehazovačku přes pleš dřevěným uhlím, aby ji zakryl.“

„Tomu se říká avantgardní umění!“

Propuknou v hlučný smích. Henrimu slzí oči a Bertrand málem vylije sklenku vína Renée de Saussinové do klína.

Očkem pohlédne na Louise. Jako ve zpomaleném filmu si zapaluje jednu ze svých cigaret Craven. Podobně tajuplný způsob zapalování cigarety viděl jen občas v biografu u některé z těch požitkářských hereček, které se dorozumívají výmluvnými posunky a pohledy. Herečky gesta napodobují, ale Louise, ta si je rovnou vymýšlí…

Louise mu pohled opětuje a lehce přitom nadzvedne obočí. Potom se kvůli své křehké kyčli opatrně zvedne a lehce napadajíc na nohu odchází krokem, který mu připadá uhrančivý. Vyjde za ní, přitahován jako magnetem.

Na sklonku léta se navečer venku ochlazuje. Lidé procházejí po bulváru Saint-Germain-des-Prés sem a tam.

„Tony…“

„Vždycky mě zajímalo, kam asi tak jdou lidé, kteří nás míjejí. Na okamžik proplují naším životem a pak zmizí. Kam mají namířeno, Loulou?“

„Nemám ponětí…“

„Nic o nás nevědí. Není to neuvěřitelné?“

„Tony…“

„Kdyby se teď po nás slehla zem, ani si toho nevšimnou!“

„Tony, lékaři říkají, že po tom zánětu kyčelního kloubu ještě nejsem úplně zotavená. Musíme se svatbou počkat. Musíme ji odložit.“

„Samozřejmě, tvé zdraví na prvním místě. O kolik ji odložíme? O dva měsíce? O tři?“

Potáhne ze své anglické cigarety tak hluboce, že celá její třetina se změní v popelavý papírek.

„Nevím…“

Loulou upírá oči na nesouvislý pohyb vozidel a jízdních kol, ale ve skutečnosti se dívá do prázdna. Tony si všimne, že se mu vyhýbá pohledem, a cosi se v něm zlomí. Cítí, jak ho bodá na hrudi.

Co znamená to „nevím“? Neměla spíš říci, že „lékaři nevědí“? A způsob, jakým to řekla? Odklad jako by byl pro ni úlevou.

To vše se mu honí hlavou, zatímco ona mlčky dokuřuje cigaretu. On jen pokyvuje hlavou a neodvažuje se říct ani slovo. Mohl by ji požádat o vysvětlení, ale má strach, že by odpověď nepřinesla nic dobrého. Kdyby jí položil osudovou otázku „Váháš snad, zda si mě chceš vzít?“, mohl by přivolat odpověď, kterou v žádném případě nechce slyšet. Neřekne nic. Naopak, jen silně sevře rty. Mlčet a raději nic neslyšet.

Oba se v tichosti vracejí dovnitř. Podívá se do zrcadel na konci sálu a jakoby zvenčí spatří sám sebe, Loulou i všechny ostatní. Skupinu mladých, dobře oblečených lidí, jak si pochutnávají na rybě a ze skleniček popíjejí víno. Kdo jsou?

Přinášejí řezy mille-feuille s koňakovým krémem Grand Marnier, specialitu podniku. Přestože se po nich může utlouct, ani se na podnos nepodívá. Šťastná přítomnost, na niž si před několika málo minutami připíjeli, se rozplynula. Neví, proč lidé mají tu zatracenou posedlost spřádat sny o budoucnosti. Před malou chvílí by dal bůhvíco za to, kdyby mohl zastavit čas a navždy prožívat okamžik, kdy se Loulou smála, neměla pohled upřený do prázdna, a ještě neřekla to své „nevím“.

Kapitola 12
Palmýra (Sýrie), 1922

Mechanik, který dosud vypadal, že spí, najednou zvedne bradu jako větřící pes. Leží na zápraží a znenadání ucítí vetřelce. A vetřelec tu opravdu je. Téměř neznatelný šelest, který tam nemá být. Upozorní pilota.

„Motor… něco tam drhne.“

Mermoz zavrtí hlavou. Mechanik je synek obuvníka z Nantes, který se nechá příliš snadno vyplašit. Není na létání zvyklý. Přeje si skončit vojnu a vrátit se do bezvýznamné rodinné dílničky, kde to páchne starými kůžemi a krémem na boty a všechno se drží pěkně při zemi. Se smíchem ho uklidňuje.

„To nic není, Chifflete. Jen se stočil vítr.“

Mermoz dál neohroženě sleduje čáru horizontu na jiho-jihovýchodě. Za několik minut by měli spatřit tmavou skvrnu tábora. Spokojeně myslí na svůj stan. Během týdnů, které strávil v Damašku, nakoupil po bazarech vodní dýmky, kelimy a další přehozy, které se teď u něj kupí jeden přes druhý a proměňují jeho strohý polní stan v beduínský příbytek vysněný tahy štětce některého z anglických orientalistických malířů minulého století.

Hukot narůstá. Mermoz se letmo podívá na přístroje a všimne si, že ručička ukazující teplotu chladiče prudce stoupá. Chvíli na to začnou z motoru šlehat plameny. Oheň na palubě, to je nejhorší. Dostanou-li se plameny až k nádrži paliva, pak už ani není třeba, aby se letoun roztříštil o zem.

Mechanik vykřikne zděšením.

„Musíme to uhasit přes mřížku“, volá na něj Mermoz s týmž klidem, s jakým by si v kantýně objednal pivo. „Ujisti se, že máš pořádně zapnutý pás.“

Vypíná spouštěč motoru, provede rychlý obrat o tři sta šedesát stupňů, jako by byli na akrobatické přehlídce, a pomocí poryvů vzduchu se mu požár podaří uhasit. Jako sfouknutím svíčky. Vyřešili část problému, ale z výšky tisíc osm set metrů a se spáleným motorem padají přímo na horský řetězec obepínající oblast Palmýry.

Chifflet mumlá cosi jako modlitbu tak překotně, že se mu slova zadrhávají v krku. Mermoz nehne ani brvou, je příliš zaměstnán, nemá čas myslet na strach. Pevně ovládá řízení a v kruzích plachtí nad rozervanými kopci, dokud mezi dvěma vyvýšeninami nezahlédne rovnou planinu a nerozhodne se, že právě tam se pokusí dosednout. Prostor pro přistání je široký, ale terén plný kamení je nebezpečný.

Jdeme na to…

Země se přibližuje a letadlo se ve vzduchu kolébá ze strany na stranu. Když kola dosednou na kamenitý povrch, začne divoce roztřesený dojezd. Kola přetrpí obrovskou zátěž, ale chybělo málo a mohly prasknout tyče, které je spojují s trupem. Nakonec vydrží a Breguet pomalu ztrácí rychlost, až se úplně zastaví.

„Skvělé!“ zvolá nadšeně Chifflet.

Mermoz se jen uštěpačně zašklebí. Skvělé? Je znát, že Chifflet o poušti neví zhola nic.

Předpisy i zdravý rozum velí, že pilot, který měl závadu, má zůstat na místě a čekat na záchranu. Když ale dosedneš na nepřátelské území, kde si některé kmeny horoucně přejí spatřit, jak se k zemi řítí letoun okupantské armády, aby si na něm mohly vybít svůj za staletí nahromaděný vztek, pak čekání uvnitř stroje není zrovna nejlepší nápad. Také jim přitěžuje skutečnost, že přistáli v horách. Hledat cokoli v nedozírné poušti není jednoduché, ale najít miniaturní skvrnu letounu uprostřed tisíce dalších skvrn kopců může být ještě složitější. A navíc nemají žádné jídlo. Odhaduje, že se nacházejí přibližně sto kilometrů od vojenského ležení. To je spousta kilometrů, které bez vody nemohou překonat. Riziko, že nedojdou, je velké.

Není možné vědět, která volba povede k životu a která ke smrti. Zůstat u letadla nebo se vydat na cestu? Možná také, že je obě dovedou k témuž cíli. Mermoz ale hodlá dohrát partii až do konce.

„Vydáme se na pochod, Chifflete.“

„Víš ale, kterým směrem?“

Může se sice orientovat podle slunce, ale nemá ani tušení, o kolik se může odchýlit. Pokud budou kličkovat, stovka kilometrů se znásobí. Vystrašenému obuvníčkovi to ale neprozradí.

„Na východ, pořád za nosem, dokud nedojdeme k troskám starého města.“

A řekne to tak sebejistě, že Chifflet jen v horlivé víře přikyvuje. I kdyby mu oznámil, že pro ně přijede kočár tažený bílými koňmi a kočírovaný světlovlasou kráskou v koupacím úboru, stejně by mu uvěřil. Tolik potřeboval věřit.

„Jdeme!“

Je vedro, teplota přes čtyřicet stupňů, i když slabounký větřík jim alespoň trochu ulehčuje cestu. Vítr je však zrádná věc. Také vysušuje. Hledají, kudy jít, aniž by zatím museli sestupovat z kopců. Mohli by najít způsob, jak pokračovat přímo, ale jakmile by se dostali do rovinaté pouště, ocitli by se vystaveni pohledu nepřátelských kmenů. Mermoz proto raději volí možnost vyjít na otevřenou planinu až později, kdy už budou co nejblíže základně.

Dokonce i noc v poušti nadchází znenadání. Padá rychle a všechno zakryje jako rozpíjející se kaňka inkoustu. Země se začne velmi rychle ochlazovat. Mechanik vyčerpaně usedne na skaliska.

„Hodinu si odpočineme,“ říká mu Mermoz.

„Cože? Nebudeme spát? Vždyť umřeme únavou!“

„Únavou nikdo neumírá. Ale až tělo vyčerpá všechny své zásoby vody, pak umřeme žízní. A to nebude dlouho trvat. Dva, možná tři dny. A ještě je před námi pořádný kus cesty.“

Řídí se podle hvězd. Za měsíčního svitu pokračují dál. Chifflet supí, ale bědovat se neodvažuje.

„Mermozi…“

„Co je?“

„Chci tě o něco požádat. Jestli se zachráníš a já tady umřu, chtěl bych, abys zařídil, že můj žold za tento měsíc pošlou rodičům do Nantes. Možná bys je taky mohl navštívit a říct jim, že jsem na ně moc myslel. Ulehčilo by se jim.“

„Do hajzlu, Chifflete. Nebuď srab. Mysli na to, jak se zachránit, a ne, jak umřít. A hlavně, drž hubu a šetři energií i slinami.“

„Tak jo, ale slib mi, že to uděláš.“

„To víš, že jo, člověče, udělám. Ale teď zmlkni a pojď.“

Jdou mlčky celou noc. A pak celé dva dny a dvě noci k tomu. Nemluví. Nemohou. Rty jim seschly a popraskaly do krve, v ústech ani kapka slin. V hodinách největšího vedra se zastaví, aby si na chvilku odpočinuli. Při zdolávání posledního nočního úseku museli dělat přestávky každých pár kroků kvůli křečím v nohách. Mermoz je rád, že je tma a nemá před očima Chiffletovu trpící tvář. Ještě nikdy neviděl plakat muže, který nenaříká, neboť nemůže artikulovat, a neroní slzy, protože uvnitř je už zcela vyschlý. Mermoz pochopí, že nedojdou, a rozhodne se proto sestoupit do volné pouště, aby se pokusili dostat co nejblíž základně. I kdyby nedorazili až k ní, měli by šanci napojit se na některou z obvyklých karavanních stezek nebo průzkumných tras a získali by možnost, že je někdo ze spřátelené strany zachrání. Klopýtají dolů. Chifflet vzadu funí námahou. Mermoz na něj počká a v těžkém terénu mu podává paži. Chifflet je se silami u konce a opře se o ni.

Východ slunce, opravdová zkouška ohněm, je už zastihne na otevřené poušti. Jít po písku vyžaduje dvojnásobné úsilí a horko stoupá až k padesátce. Pohyb vpřed se zpomaluje a minuty se prodlužují, vedrem se natahují jako elastická lepivá guma.

O kilometr dál za sebou zaslechne chrastot písku. Chifflet se sesypal. Skoro neslyšně. Přistoupí ke svému druhovi. Chce mu něco říct, ale nemůže, jazyk má nateklý jako oběšenec. Pokusí se ho zvednout za ramena, váží ale celé tuny. Chifflet ztratil vědomí. Nemůže ho tam přece nechat. S obrovskou námahou ho vyzvedne na záda a pokračuje dál. Uvědomuje si, že daleko nedojde, neboť lidská síla proti pradávné poušti nic nezmůže. Jde však dál. Ví, že nedojde, ale nevzdává se. Nikdy se nevzdal a má-li umřít, ať je to za chůze. Bude-li jednou někdo o jeho pouti vyprávět, chce, aby řekl: letec Jean Mermoz se nikdy nevzdal. Cítí svírání na prsou a silnou bolest ve všech kloubech, zatne však zuby a udělá další krok. Pak další. A ještě jeden.

Cítí, že pozbývá sil, zastaví se, jedním kolenem poklekne na zem a skulí bezvládného Chiffleta ze zad. V oblouznění pocítí náhlou chvilkovou radost, když mu hlavou bleskne myšlenka na smrt, jež rozptýlí bolest a nejistotu a celé utrpení skončí. Náhle ho popadne hrozný vztek. Zasluhoval si přece něco jiného, možnost vykonat něco velkého a byl by toho dosáhl, jenom kdyby mu dali trochu víc času, kdyby ta hloupá mechanická náhoda nezpůsobila, že motor vrtošivě vypověděl zrovna uprostřed pouště.

To není spravedlivé…

A v žilách mu začne vřít krev, víc nespravedlností než žárem sluncí všech pouští světa. A navíc má odpovědnost. Ten muž, který teď v bezvědomí leží vedle něj, mu důvěřoval. Kdyby zůstali u letadla, možná by je drúzové nenašli a pak by možná žil. Stojí ho to obrovské úsilí, ale znovu vstává. Nohy se mu podlamují, kůže v obličeji hoří a rty mu žhnou, postoupí však o několik dalších metrů.

Začíná vidět poletující světélka. Přesto však mezi nimi několik metrů od sebe rozeznává nějaká znamení. Vrávoravě k nim zamíří a spatří stopy velbloudů. Mohla to být jenom fata morgána. Upadne. Natáhne k nim ruku a po jedné ze stop přejede dlaní. Zmizela! Není to klam… Je skutečná!

Je to stezka z Dajr az-Zauru do Palmýry. Udělal vše, co bylo v jeho silách, teď už mu zbývá jenom čekat, až osud rozhodne, jaké karty mu vyloží. Žít nebo umřít. Zavírá oči, aniž ví, zda je ještě otevře.

Pouštní vítr vytváří písečné víry a čas od času též přivane lidské bytosti na hřbetech dromedárů. Mermoz cítí, jak jím kdosi cloumá. Pootevře oči. Starostlivě na něj hledí nějaký muž se špičatým nosem. Bretaňský desátník z jeho pluku. Mermoz nemůže otevřít ústa, ale jeho oči se usmějí.

Mermoz se z pouště vrací nejen živý, ale ještě mnohem zatvrzelejší ve svém odhodlání. V následujících dnech se jeden z důstojníků nechá slyšet, že ho navrhne na čestné vyznamenání. I když popravdě řečeno, Paříž je daleko a papíry se často ztrácejí. Mermozovi je to jedno. Metály, na nichž mu opravdu záleží, se nosívají uvnitř.

Kapitola 13
Továrna Tuileries de Bourlon (Paříž), 1923

Tony si konečně v kancelářích továrny na střešní krytinu našel smysluplnou činnost v podobě chybných faktur na vyhození, z nichž si skládá papírové lodičky. V zásuvce u psacího stolu už má celou flotilu.

Loulou je teď velmi zaměstnaná studiem hudby a fyzioterapeutickými cvičeními. Hoří touhou ji vidět, ale když jí zatelefonuje, není k zastižení. Zanechává jí vzkazy přes služebnictvo, ale je stále zaneprázdněná. Občas mu některý z jejich společných přátel sdělí, že ji zahlédl s přítelkyněmi v kavárně konzervatoře nebo na nákupech v obchodním domě Lafayette.

Jednoho z těch podzimních odpolední se Tony vrací do tetina bytu s náladou stejně skleslou jako vyhaslá cigareta, která mu visí ze rtů. Yvonne de Lestrangeová ho vezme za paži a oznámí mu, že ho chce představit jednomu ze svých hostů. Nemá chuť na žádné společenské události, ale ona mu nedá možnost odmítnout.

V salonku ho zavede ke skupině mužů, kteří mezi sebou s jistou horlivostí rozmlouvají. Jedním z nich je mladý a oblíbený vydavatel Gaston Gallimard. Druhým André Gide, spisovatel, který je právě na výsluní a všechny okouzluje svou prózou a pohoršuje svou netajenou homosexualitou. Tony se před nimi cítí nesvůj a nepromluví ani slovo. Nakladatel Gallimard uchopí sklenku koňaku a přátelsky Gida popichuje.

„André, co je to za nápad, abych vydal vaši autobiografii? Vždyť celá Francie o vás ví naprosto všechno!“

„Ale právě v tom vězí umění psát. Každý příběh je stejný a zároveň jiný. Nezdá se vám, milý synovče?“ obrátí se na Tonyho.

Tony se začervená.

„Nevím… možná, že spisovatel by měl usilovat o to, aby vylíčil to, co ještě nikdo nevyprávěl.“

„A máte úplnou pravdu!“ zvolá vesele Gallimard.

Gide potáhne ze svého havanského doutníku a zdrženlivě odtuší:

„Oba se zcela mýlíte. Všechno již bylo vyřčeno, ale jelikož nikdo nenaslouchá, je třeba začít pěkně od začátku.“

Když se Tony rozloučí a odchází do svého pokoje, ta slova mu neustále bubnují v uších. Nejde o to, aby krajiny, předměty nebo lidé byli noví, důležité je umět se na ně dívat novým pohledem.

V těch týdnech plných neklidu se po návratu z kanceláře pokouší psát. Pustit se se zápalem do díla je nejlepší způsob, jak přestat myslet na to, že Louise neodpovídá na jeho vzkazy. Jeho nejlepší psací pero, štos archů, šálek čaje, cigareta… Za týden dokáže dát dohromady úctyhodnou sbírku škrtanců.

Chce vyprávět příběh pilota. Pro něj je psaní pevně spjato s životem. Jsou jedno a totéž. Stojí ho však velké úsilí zachytit na papíře pocit úniku, který poskytuje létání. Zjišťuje, že slova jsou ve skutečnosti méně lehká, než se zdají, že na archu papíru tíží, a že je složité dosáhnout toho, aby se vznesla. V některých prchavých chvílích, kdy mu ruka běží po papíře sama od sebe, tuší, jak neodolatelné je tajemství psaní — vytáhnout na světlo něco, o čem člověk ani nevěděl, že nosí uvnitř. Spustit džber do tmavého otvoru a vytáhnout ze studnice čirou vodu.

Nemůže se však na psaní dostatečně soustředit. Každou chvilku se zvedá ze židle a začne přecházet sem a tam. Vyjde na ulici a bloumá kolem bloku. Jednoho odpoledne, kdy prochází kolem výkladní skříně hračkářství a spatří elektrický vláček, jezdící donekonečna kolem dokola, poznamená si jen tak pro sebe: to jsem já. Před několika dny se mu podařilo prohodit pár slov po telefonu s Loulou, ale ona se nemohla příliš rozpovídat, protože měla před sebou neodbytný úkol — hodinu tenisu. Tony naléhá, že se musí vidět, ale ona na to jako vždycky, že ano, ale ne teď, protože musí běžet tam či onam. Jednou je to dobročinná tombola, podruhé odpolední čaj u kohosi důležitého, jindy hodina zpěvu, rodinná lóže v opeře… Loulou poletuje z jednoho místa na druhé, nikde nezůstane příliš dlouho, nikdy se nezastaví. Hraje si s ním na schovávanou po celé Paříži.

Jednoho odpoledne to už nevydrží a bez ohlášení se dostaví do ulice Rue de la Chaise. Je sice nastávající ženich mladé slečny, ale když se po Louise začne shánět, majordomus Dupont se ho s ponižující přezíravostí opakovaně dotazuje, koho má ohlásit. V tomto domě se proti němu všechno spiklo.

Majordomus mu sděluje, že slečna Vilmorinová odcestovala a zanechala pro něj psaní. Rád by se tvářil lhostejně. Vyvine nadlidské úsilí, aby nehnul ani brvou a před tím zpropadeným panem Dupontem, za jehož přehnaně úslužnými gesty cítí neskrývaný výsměch, nedal znát, jak je zaskočen. Rozloučí se a chce věřit, že nenuceně, avšak jakmile se ocitne na ulici a zahne za roh, chvatně obálku roztrhne.

Lehce nakloněné Louisino písmo mu prozrazuje, že musela naléhavě odjet do Biarritzu za babičkou, která má zdravotní potíže. Určitě tam stráví celou sezónu. „Budeme tak mít čas, abychom si uspořádali naše city“, píše mu.

Uspořádat naše city…

Musí se opřít o zeď. Cítí závrať.

Klade si otázku, zda se city mohou uspořádat jako hromada ručníků ve skříni. Podlamují se mu nohy. Kráčí domů jako opilý.

Loulou tvrdí, že potřebuje celé měsíce, aby zjistila, jaké jsou její city! Mně stačí jediná vteřina, abych věděl, že ji bláznivě miluju…

Škrábe se nervózně ve vlasech, neblahé předtuchy však zaplaší.

Moje láska k ní je přece tak velká, že nás stačí pojmout oba, přemítá.

Láska je schopna přestát odloučení, nevěru, odmítnutí, dotěrnost, nouzi…, ale zhroutí se před něčím mnohem bezvýznamnějším. Před pochybností.

Stojí ho tři bezesné noci, než Louise sepíše dopis. Na psacím stole v pokoji se mu navršila hora z koulí zmačkaného papíru. Chce jí napsat, jak moc ji miluje, avšak zároveň nechce vypadat dotěrně. Je si vědom, že Loulou vždycky potřebuje čerstvý vítr a pocit, že ji nic nesvazuje. Nechce na ni přenášet svůj pocit sklíčenosti, neboť si nepřeje, aby si myslela, že jí klade za vinu svou malomyslnost. Zároveň nechce předstírat pokryteckou veselost, z níž by mohla usoudit, že její nepřítomnost je mu lhostejná. Napsat dopis je těžší než složit báseň. V poezii city k sobě slova přitahují. V tomto dopise však slova musejí city utvářet a fabulovat dvojznačnosti.

Teta Yvonne již přivykla tomu, že vždy, když se odpoledne vrátí z kanceláře, vrhne se nejprve ke stolku, kam se odkládá pošta, a začne slídit mezi papíry jako nedočkavý ohař. Po několik dlouhých dní odchází do svého pokoje se svěšenou hlavou.

Po několika týdnech konečně přijde od Louise odpověď. Spěšně vyběhne s dopisem po schodech. Než roztrhne obálku, povzdechne si: tam uvnitř k němu cestuje buď štěstí, nebo smůla. Buď anebo, třetí možnost nečeká. Ano nebo ne. Avšak to, co si přečte, v něm vyvolá ještě větší zmatek. Popisuje, jaké je v Biarritzu počasí a vycházku dál za pláž po stezce vytesané ve skaliscích, o něž se při bouři tříští vlny, píše o Rimbaudově sbírce básní, která ji uchvátila, o odpoledních, kdy se scházejí se sousedy a s lidmi z vybraných rodin z okolí k hovorům o umění, o rumunské služebné, která líčí hrůzostrašné příběhy…, ale o jejich citovém vztahu ani slovo. A rozloučení? Jen neurčité „co nejuctivěji, Louise“.

A tak plynou dny v očekávání dopisů, které nepřicházejí, a pokud ano, tak jen plné žánrových poznámek, které se tomu nejdůležitějšímu vyhýbají. Z týdnů se stávají měsíce, a z jeho počátečního znepokojení trudnomyslnost. Flotila papírových lodiček uvízla na mělčině. Výkazy firmy Tuileries de Bourlon ještě nikdy necestovaly do archivu plné čmáranic a roztržitých kresbiček.

Blíží se Vánoce a Tony se rozhodne odcestovat do Biarritzu.

Teď anebo nikdy…

Musí ztéci hrad, aby dostal princeznu zpátky.

Už ví, že Vilmorinové nejsou zrovna přístupná rodina a dotáže-li se, zda se hodí, aby za ní jel na návštěvu, může se setkat s jistou vyhýbavostí. Proto dá Loulou vědět telegramem až čtyřiadvacet hodin před odjezdem, aby ho nemohli odrazovat: „Stýská se mi. Přijedu zítra v neděli na odpolední čaj, abych s tebou mohl strávit odpoledne. Tony.“

Cestuje hodiny a hodiny vlakem, který ho pomalu veze z Paříže směrem k východním Pyrenejím až na nádraží Gare du Midi v centru Biarritzu. Pomyslí si, jak snadné by bylo tu vzdálenost přeletět. Musí se usmát při představě, jaký poprask by způsobil, kdyby najednou přistál na zahradě u staré paní Vilmorinové. Přivře oči. Letí s Louise na předním sedadle a pozoruje, jak jí vítr se stejně měkkou vláčností, s jakou probíhají sny, cuchá rusé vlasy do všech stran.

Z myšlenek ho vytrhne jakýsi šepot. Ve vedlejším kupé se usadila žena s pěti dětmi. Jedno z nich se snaží sledovat pohledem ubíhající stromy.

„Mami, proč ty stromy utíkají?“

„Neutíkají. To my běžíme.“

„Vypadá to ale, jako by utíkaly ty stromy!“ zvolá jeden ze sourozenců.

„Máš pravdu. Ale je to jen zdání. Člověk by nikdy neměl věřit tomu, co mu říkají oči. Jestliže víme, že stromy mají kořeny a ze země se hnout nemohou, není možné, aby utíkaly. Když vám oči říkají, že stromy běží, nevěřte jim.“

Děti pokyvují. Všemu rozumějí.

Tony se usměje. Ta maminka je hotový Einstein. Teprve teď, na počátku dvacátého století, si fyzici začali uvědomovat to, co básníci a děti vědí už dávno. Že opravdu důležité věci jsou okem neviditelné. Jednou nastane den, kdy se fyzici nevědomky stanou básníky.

Letoviska jako Biarritz v zimě vyhlížejí ospale. Zavřené restaurace a prázdninové domy se staženými žaluziemi na člověka přenášejí stesk po rušných a prosluněných dnech, které se rozplynuly. Dům Louisiny babičky je honosná stavba za městem obehnaná mohutnou kamennou zdí porostlou břečťanem. Trochu mu připomíná dům jeho dětství. Hrozně rád by prošel brankou a znovu vstoupil do spletité zahrady v Saint-Maurice a stal se opět desetiletým klukem. Protože když je člověku deset, nic není nemožné.

Mladá služebná s bílým čepcem mu u vchodu sděluje, že je očekáván. Ptá se sám sebe, zda je to služebná, která vypráví hrůzostrašné příběhy. Ve své představivosti se viděl, jak se s Louise setká uprostřed zahrady, kde bude sedět sama u kovového, bíle natřeného stolku s konvicí čaje a dvěma šálky a možná i se svazkem Rimbaudových básní. Když ho spatří přicházet, zvedne hlavu a ve tváři se jí objeví nezaměnitelný úsměv, jímž všechno proměňuje v lehkost samu.

Čaj tu skutečně je, ale naservírován nikoli v zahradě, neboť je chladno, nýbrž ve velkém salónu s vyhaslým krbem a obrovskými obrazy s loveckými výjevy, na nichž se to hemží jeleny a kavalíry v červených kazajkách. Loulou není sama. Má dojem, že je tam nával. Půl tuctu neznámých lidí mezi sebou nenuceně rozmlouvá. Rimbaud tam není. Louise sedí uprostřed, zobe dánské sušenky, přepjatě gestikuluje a živě udává konverzaci tón.

Když přijde ke stolku, hovor ustane a ona se zvedne, aby ho přivítala. Má dojem, že společnost přítomných dam a pánů ho nezdraví příliš nadšeně, naopak možná trochu nepřátelsky proto, že jim zhatil tak příjemné chvilky. Uvolní mu místo poblíž Loulou a všechny pohledy spočinou na něm.

„Tak co v Paříži? Nějaká zajímavá premiéra?“ otáže se ho Loulou.

„V poslední době po divadlech moc nechodím…“

Jakýsi mladý pán s pečlivě sestříhanou bradkou, který se představil s titulem, na nějž si už nevzpomíná, si po jeho váhavých slovech pospíší a nadšeně zvolá:

„Určitě si nesmíte nechat ujít nové zpracování Bídníků v divadle La Pléyade. Naprosto famózní.“

Všichni projevují neskrývaný zájem a chtějí po něm podrobnosti. Jakmile řečník vycítí, že je středem pozornosti, začne duchaplně do detailů líčit hru a všichni mu pochvalně přitakávají. Tonymu připadá, že je nepřístojně snobské hodnotit divadelní hru výrazem „famózní“. Pohlédne na Loulou, která si také přisazuje a vyjadřuje své mínění o tom či onom díle, až nakonec všichni zaníceně mluví jeden přes druhého o svých oblíbených premiérách. Přestože sedí uprostřed, slova a hovor se před ním kříží, aniž je schopen cokoli zachytit. Žádná samota není tak tíživá jako ta, kterou člověk pociťuje mezi lidmi. Zasteskne se mu po vlaku, který ho z Paříže kolébavě přivezl až sem. Tam se mohl schoulit v prázdném kupé a snít o svém setkání s Loulou v zahradě.

Louise se snaží začlenit ho do hovoru a ptá se ho na věci, které by mohly zajímat i její přátele. Zda otevřeli nějaký nový restaurant, co se šušká před obecními volbami, zda nezná nějaké podrobnosti o skandálním rozvodu vévodkyně z Luchonu… Odpovídá zdrženlivě a snaží se být zdvořilý, ale jen stěží dokáže skrýt svou rozmrzelost. Slova mu nepřicházejí na jazyk, hledá je, ale nenachází. Chtěl by Loulou říct cosi jiného, chtěl by si rozhalit košili a ukázat jí své krvácející srdce, chtěl by jí předvést, jak bije jen pro ni. Chtěl by jí povědět o svých snech. Možná i o svých obavách. Cítí se však lapen v pasti elegantního salónu plného povídavých a užvaněných lidí, kde hovořit o čemkoli hlubokém by se považovalo za neslušné. Proto dál mlčí. Oni by rádi šumící šampaňské a on jim přitom může nabídnout jen zatuchlou vodu.

Zpáteční vlak odjíždí v sedm. Noční rychlík, který ho následujícího rána vysadí akorát včas, aby stačil dojít z nádraží do kanceláře. Doma se ani nezastaví. Tudy se ubírají jeho myšlenky, když se hovor najednou stočí k nedávné premiéře jedné z Pirandellových her.

„Něco úžasného,“ poznamenává dáma sedící na konci pohovky.

„Jistě,“ přizvukuje mladík s kozí bradkou, „Pirandellovy hry jsou čistá filozofie.“

V té chvíli se Tony probere ze svého zamyšlení a jako pružina nečekaně vystřelí z pohovky. Tváře má celé rudé. Nemluví, přímo křičí:

„Pirandello vyznává pavlačovou metafyziku!“

Po jeho vznětlivém zvolání okamžitě zavládne ticho. Přítomní hosté zaraženě pozorují jeho mohutnou postavu, tvář červenou jako meloun, ale nikdo nic neříká. Kdosi usrkne čaje. Jenom Louise se na něj zadívá s hlubokou nechutí v tváři. Tony čeká, že mu alespoň někdo bude oponovat. Nesnáší, když někdo vynáší do nebes divadelní autory jako Pirandello, které považuje jen za schopné baviče, a staví je na roveň spisovatelů, kteří se snaží odhalit smysl života.

„Kdybyste zmínili třeba Ibsena! Ano, to je autor, který psal proto, aby lidé porozuměli tomu, čemu rozumět nechtěli! Ale Pirandello?“

Nechá větu viset ve vzduchu. Nikdo se nemá k odpovědi a znovu nastane trapné ticho. Přece se nebudou obtěžovat s odpovědí někomu tak neomalenému. Nepatří k dobrému vychování odporovat lidem při odpoledním čaji tak rezolutně, ani si stát za svým příliš důrazně. Stojí v kruhu mlčících lidí, kteří v salónu s tlustými koberci posedávají na vypolstrovaných divanech, a připadá si najednou směšně.

„Promiňte mi, že jsem se nechal takto unést,“ špitne a opět se zaraženě posadí, zatímco se po očku dívá na Louise. „Promiňte mi, prosím. Neumím se nad věci povznést.“

Oplatí mu sem tam lehký, strojeně zdvořilý úsměv.

„Abych řekl pravdu, za chvilku mi jede vlak. Už vás přestanu obtěžovat.“ Otočí se na Louise. „Doprovodíš mě?“

Oba se zvednou a hosté se s ním odtažitě rozloučí. Vyjdou na zahradu, kde chladný atlantický večer proměnil Biarritz v kus ledu.

Konečně sami. Měl spoustu připravených vět, které jí chtěl říct, celé hodiny ve vlaku si opakoval všechny své pohnutky, chtěl se jí předvést jako ten nejpřitažlivější muž na světě. Teď, po tom nesnesitelném odpoledni, je však znát, že má špatnou náladu, a na Louise ho mrzí, že jeho lásku neopětuje s takovým zápalem jako on. Louise se zastaví na verandě a z tváře i hlasu jí čiší stejný chlad jako z okolního večera.

„Co ti přeletělo přes nos? Proč se chováš tak nesmyslně?“

„Ti lidé se mi nelíbí.“

„Nelíbí? Jsou to mí přátelé! Mohl jsi být milejší. Jsou to slušní lidé. Hrabě a hraběnka de Montluçon jsou majitelé nejvýznamnější ocelárny v kraji, pan Calmette je státním zástupcem a říká se, že může být příštím ministrem…“

„Ministrem?“

„Ano! Ministrem spravedlnosti!“

„Víš co? Když jsem jel vlakem, přistoupila jakási žena bez klobouku se svými pěti dětmi. Určitě neměla žádné tituly ani majetky, ale učila ta dítka veledůležitým věcem. A mě také. Tihle světáci mě nenaučili nikdy nic.“

„Jsi tak nesnášenlivý…“

„Ano, to je pravda. Nejsem tolerantní. Tolerance se mi protiví! Schází mi mondénní schopnost tvých přátel brát všechno jenom jako hru.“

„Jsi opravdu nepříjemný…“

„Ano, jsem nepříjemný člověk! To je pravda. Příjemní lidé, kteří vysloví pár povrchních poznámek a hned si o sobě myslí, jací jsou intelektuálové. Takoví mě opravdu vyvádějí z míry.“

„Tebe vyvádí z míry všechno…“

„Přijel jsem narychlo až z Paříže! Mám za sebou sedm set kilometrů jen proto, abych tě viděl. Myslel jsem si, že strávíme alespoň jedno odpoledne spolu sami…“

„Je mi líto, že jsi cestoval tolik kilometrů až sem. Ale já jsem tě nežádala, abys přijel.“

Nejhorší je, že Louise mu to ani neříká rozzlobeně, jako by jí bylo v zásadě jedno, co udělá nebo co dělat přestane. A to ho rozčílí ještě víc.

„Myslím, že jsme si měli promluvit, nebo ne? Byli jsme zasnoubeni. Nebo jsi na to při tolika besedování s ministry zapomněla?“

„Jel jsi tolik kilometrů proto, abys mi vyčítal?“

A znovu se na něj podívá svýma pronikavýma očima kouzelnice, které ho hypnotizují. Tony v tu chvíli skloní hlavu jako peskované děti. Vztek ho náhle opustí. Pochopí, že znovu šlápl vedle. Splaskne jako bublina. Hlas mu zjihne.

„Loulou, jsem nejsměšnější člověk na světě! Promiň mi, prosím. Omlouvám se, omlouvám, omlouvám. Nechtěl jsem se chovat nevhodně. Ale měsíce strávené daleko od tebe byly velmi těžké. Hotová muka.“

Loulou se na něj podívá a poprvé od chvíle, kdy ji poznal, Tony vidí, že opravdu zvážněla.

„Ty nevíš nic o mém utrpení.“

„Loulou…“

„Náš vztah už dál není možný.“

„Proč ne?“

„Pro tebe není dokonalé nic, co není přesně tak, jak sis myslel, že by mělo být.“

„Změním se! Přísahám! Všechno se mi bude líbit, budu spokojený vždy, jen když budeš se mnou. Budu milovat Pirandella!“

„Ne, nejde to.“

„Proč ne? Já tě přece bláznivě miluju!“

„To není pravda.“

„Jak to můžeš říct? I ten nejmenší kousíček mého těla je do tebe zamilovaný!“

„Ne, Tony. Nejsi do mě zamilovaný. Miluješ Loulou, kterou sis stvořil ve své představivosti. Když jsem před chvilkou seděla uvnitř, bavila se a nevšímala si tě, postřehla jsem, že se na mě díváš se záští. V té chvíli jsem nebyla tou ženou, jakou jsi chtěl mít. Ale já jsem i taková. Mám ráda zábavné přátele, ráda mluvím o divadelních premiérách a o módě, o dekoracích…“

„Tvé přátele si nakonec oblíbím! Dovol, abych se vrátil dovnitř a každému se jednotlivě omluvil! Předvedu jim triky s kartami!“

„Ne, to nejde…“

„Změním se! Nikdy se nebudu zlobit, slibuju! Budu dokonalý manžel!“

V tu chvíli se Louise krátce zasměje, jako by si odkašlala.

„No vidíš. Ale já nechci být dokonalá manželka… Nedokážu si představit nic nudnějšího!“

Tonymu se změní výraz ve tváři.

„Takže vzít si mě se ti zdá nudné?“ zeptá se jí zlostně.

Louise povzdychne. S neskrývaným znechucením ho přejede pohledem od hlavy až k patě.

„Právě teď by se mi to zdálo navýsost nudné.“

Její hlas zní úsečně. Zraňuje. Z cukru je rázem sůl a ze zlata písek. Přitaká a skloní hlavu. Louisiným čarováním se stal téměř princem, ale kouzlo se rozplynulo a on je znovu žabákem, jímž vždycky byl.

Loulou provede půlobrat a vrací se do domu, do svého světa. A on už ani neví, jaký je ten jeho. Kéž by byl opravdovým žabákem, pomyslí si. Mohl by alespoň zůstat v jezírku a dívat se, jak se za soumraku prochází po zahradě. Jeho louže je však jinde. V továrně na střešní krytinu, plné účetních výkazů a nudy.

Kapitola 14
Palmýra (Sýrie), 1923

Vletět ve výšce tří tisíc metrů do závoje mraků není nic příjemného, zvláště pokud se přepravuje křehký náklad. Turbulence divoce zacloumá letounem a z jeho zadní části se ozve bolestivé zaúpění. Mermoze po jeho dobrodružství v poušti povýšili a byl mu svěřen úkol vyhrazený jen ostříleným letcům. Pilotovat zdravotnické letadlo je čest a současně výzva, jedna z těch, které Mermoz potřebuje k životu jako vzduch k dýchání. Je to ale také odpovědnost. V celé oblasti o rozloze stovek kilometrů konají službu jediní dva lékaři a Mermozovo poslání spočívá v tom, aby je přesouval z jednoho místa na druhé, přepravoval nemocné, kteří vyžadují hospitalizaci v Damašku, nebo zásoboval pacienty potřebnými léky. Je to vyčerpávající práce. Už si ani nevybavuje, kdy naposledy spal alespoň pět hodin v kuse.

Přepravuje jakousi ženu, kterou srazil velbloud a způsobil jí mnohačetné zlomeniny a otevřená zranění, do nichž se jí dostala infekce. Naléhavě potřebuje operaci. Mermoz si nemůže dovolit další turbulence, a proto stoupá nad mraky, přestože je to nebezpečné a proti předpisům. V takové výšce se může orientovat jen podle kompasu, což může způsobit mnohakilometrové odchýlení od trasy a lze i zabloudit. Po syrském nebi má však nalétáno už tolik hodin, že mu obloha připadá důvěrně známá a se skálopevným přesvědčením drží kurz na severovýchod, dokud oblast s nepříznivými letovými podmínkami nepřekoná. Pak znovu klesne a pod ním se opět objeví okrová půda a o kousek dál konečně i barevná skvrna hlavního města.

Přistane. Odstartoval ještě před svítáním a když k tomu přičte cestu zpátky, jde téměř o sedm hodin letu. Jakmile se dotkne země, k letounu přispěchají sanitáři s nosítky. Mermoz hvízdne na jednoho zaměstnance letištního personálu a rázně ho pobízí, aby přiběhl s hadicí od paliva.

„Kam takový spěch?“

„Musím se ještě vrátit pro lékaře, který tam zůstal, protože se nevešel do letadla. Nebo tu ženu budeš operovat sám?“

„To si nedáš ani čaj?“

„Dám si hlt benzínu. Dělej, nemám na to celý den!“

Když se po splnění mise vrátí do tábora v Palmýře, slunce se již kloní k obzoru. Jako stroj kráčí podél táborových stanů a cítí, že se mu hlava každou chvíli rozskočí. Měl by se trochu prospat, protože za osm hodin znovu nastupuje do služby. Ale dnes je čtvrtek. A uvnitř jej spaluje hlad po milování. Třeštící hlavou mu probleskuje obraz ženy, která nemluví, ani nezná její jméno, neboť mu nikdy neodpoví, když se jí na ně mezi sténáním ptá, a jež mu s podivuhodnou směsicí elegance a nestydatosti nabízí své nahé tělo, pak mu obepne nohy kolem pasu jako kudlanka nábožná a vzadu je překříží, zatímco on do ní vniká. Snědé tělo, černé vlasy, oči jako uhlíky. Zatímco on potom chvilku plave, ona se pomalu omývá a otírá si tělo žínkou. Znovu po ní zatouží. Jeho oheň se vodou neuhasí.

Je si vědom, jak nebezpečné je znovu a znovu se vkrádat do podzemních lázní a klamat šejkovu stráž. Vždyť se lehce může stát, že některý z mužů pocítí totéž pokušení, sestoupí až do hloubi jeskyně, aby ženu špehoval, a přitom narazí na jinověrce, jak se zmocňuje toho, co mu nepatří. Má úžasnou schopnost odhadovat nebezpečí. Nepřehlíží ho, jednoduše se mu přizpůsobí. Slepě věří ve své schopnosti, a to mu pokaždé poskytne nad protivníkem výhodu. Zatímco ten druhý váhá a na okamžik zapochybuje, Mermoz je už tři kroky napřed.

Navzdory únavě a bolesti hlavy zamíří k postranní vyvýšenině, odkud je vidět na vstup do koupelí, aby se přesvědčil, že se stráž nachází na obvyklém místě. Ano. Všichni čtyři ozbrojení beduíni jsou tam, kde mají být. Ví, že za chvíli nastane čas modlitby. Odvaha také vyžaduje opatrnost. Když se všichni čtyři obrátí čelem k Mekce, využije okamžiku, aby je obešel a proklouzl do svého doupěte. Rychle seběhne po kamenných schodech a na bolest hlavy si už ani nevzpomene. Šplouchání, které doléhá k jeho uším a předzvěst hebkosti jejího těla mu v útrobách vyvolá návaly horka. Nahlédne jednou ze štěrbin, aby se ujistil, že je sama, a spatří ji, jak se ve světle loučí noří do tmavé vody.

Sejde dolů a postaví se na okraj nádrže. Jeho lačný pohled prozrazuje vše. Žena přeruší svou koupel a zvedne hlavu. Teprve v tom okamžiku postřehne, že to není jeho záhadná milenka, ale jiná žena, s kulatějšíma očima a kratšími vlasy. Nevadí. Co nejsvůdněji se usměje. Ona se na něj také dívá, avšak bez úsměvu. Dá se do hysterického křiku. Volá o pomoc a její hlas se ve skalní dutině umocňuje až k ohluchnutí.

Mermoz se přestane usmívat. Rukama jí naznačuje, aby mlčela, ale je pozdě, tady už žádné posunky nepomohou. Zbývá dvacet vteřin, než se stráž přižene dolů. Potřebuje dvakrát tolik, aby doběhl k odbočce do chodby, kde má svůj utajovaný vchod.

Instinktivní reakcí by bylo zoufale vystřelit nahoru, on se však do schodů vydá beze spěchu, jako by útěk nebyl dost elegantní. Rozhodnutí mu zabralo sotva zlomek vteřiny. Zběsilý úprk k tajnému východu by stejně nestačil, dosáhl by jedině toho, že by se u něj ocitl tváří v tvář čtyřem strážcům. Výhoda je na jeho straně. Ví, co se děje, oni ne. Mohou si třeba myslet, že žena křičí, protože si zvrtla kotník, když vylézala z vody, nebo že zahlédla hada. Poběží rychle dolů, ale bez zvláštní obezřetnosti, přinejmenším bez předpokladu, že by se mohli střetnout s vetřelcem. Nebudou počítat s tím, že za výklenkem schodiště se krčí nějaký Francouz.

Už slyší jejich dusot. Běží dolů nejméně dva, možná tři. Přitiskne se ve výklenku ke stěně a připraví se. První strážce se na rohu objevuje v plné rychlosti a Mermozovi stačí, aby mu prudce podrazil nohy a strážce se svalí po příkrých kamenných stupních. Když druhý beduín uslyší pád svého druha, trochu zpomalí, ale ani on nepočítá s někým přitisknutým ke zdi. Mermoz využije okamžiku překvapení, prudce škubne a vytrhne mu pušku z rukou. Beduín zůstane bezradně stát a Mermoz ho úderem pažby srazí ze schodů také, zrovna v okamžiku, kdy se objeví třetí. Ten se pokusí namířit ručnici, ale je bez šance, neboť Mermoz už ho má na mušce. Berber nechává zbraň ležet. Mermoz na něj stále míří a rázným posunkem mu naznačí, ať jde před ním a sestoupí o několik schůdků níž. Zezadu ho nakopne a strážce se skutálí za ostatními. Mermoz ještě stačí zahlédnout, jak se první strážce, ozbrojen dýkou, s krvácejícím obočím a napadající na nohu těžce belhá nahoru, avšak teď má navrch on. Rozběhne se po schodech a za výklenkem se ztratí z dohledu. Doběhne k průlezu a zkratkou dorazí až k ústí chodby, kde má svůj tajný východ. Nehlučně se po čtyřech plazí ven a za okamžik se ocitne na povrchu. Zahodí pušku co možná nejdál a úprkem vyrazí k vojenskému ležení.

Dorazí se srdcem až v krku. Hlava mu třeští. Takhle si zahrávat, a ještě k tomu zbytečně. A to mu navíc zbývá jen pár hodin, než bude muset znovu do služby a přepravit naléhavě potřebné léky na druhý konec země. Má náladu pod psa. Vejde do stanu a maurské koberce se mu najednou zdají směšné. Na pořádný spánek je příliš rozrušený, podaří se mu lehce zamhouřit oka sotva na pár hodin a když se probere, cítí se mizerně a bez energie.

Sáhne do kapsy u kalhot a vytáhne malý sáček, který sehnal na bazaru v Damašku za peníze, jež vyhrál v tajné partii pokeru. Bílý prášek. V poslední době ho začal znovu užívat jako prostředek k odvrácení a překonání chvilek skleslosti. Je si vědom toho, že za špatnou náladu i za to, že se cítí sklíčený víc než kdy jindy, může právě kokain. Také ho však udržuje v tempu. Má před sebou náročný den a chybějí mu síly, aby ho zvládl. Připraví si proto dlouhou čáru a šňupnutím ji vdechne až do poslední částečky.

A když posnídá čtyři míchaná vejce a veku chleba, cítí se rozjařeně.

„Pohyb, pohyb, hejbněte sebou!“ pokřikuje na mechaniky. „Plnění úkolů nepočká.“

Za soumraku při návratu na letiště si všimne nezvyklého třasu, když uchopí páku, aby provedl obrat k jihovýchodu. Zkontroluje chod motoru. Otáčky zůstávají na obvyklých hodnotách. Sundá ruku z ovládání a uvědomí si, že se nechvěje páka, nýbrž jeho ruka. Natáhne ji do vodorovné polohy. Klepe se.

Posledních osmdesát mil, které zbývají na základnu, se mu zdají nekonečné. Pokouší se nervózní pohyb zastavit, ale nemůže. Přistávací manévr provede zbytečně razantně a letoun se ve vzduchu nebezpečně nakloní na bok. Zakleje. Vzteká se. Nenávidí, když udělá chybu. A třesoucí se ruce z něj dělají pilota-průšviháře.

Jeden z pomocníků pozemního personálu k němu přistoupí a pokusí se zažertovat. Nevybral si tu pravou chvíli.

„To nemáte nic na práci? Hleďte si svého!“

Kamarádi na letišti nevycházejí z údivu, protože obvykle bývá zábavný a výřečný. Mermoz si je vědom své nerudnosti a cítí se ještě rozladěnější. Zavře se ve svém stanu a znovu natáhne ruku. Třese se. Bouchne rukou o nízký dřevěný stolek, který se rozletí na dva kusy. Ruka po úderu hoří, ale tvrdošíjně se chvěje dál. Pátrá v obsahu džbánu z pálené hlíny a vytahuje ze skrýše sáček s kokainem, který v sobě tají ještě jednu dávku.

Opouští prostor tábořiště. Když míjí strážnici, otráveně pozdraví. O několik kroků dál ho pohltí poušť. Sestupuje z duny, a když se ocitne z dohledu strážných, uchopí pytlík a seč mu síly stačí, ho odhodí co nejdál. Nezbavuje se balíčku drogy. Ve skutečnosti odhazuje daleko od sebe svou slabost. Slabošství je něco, co nedokáže vystát. Ani u ostatních, ani u sebe.

Zadívá se na měsíc, který už vyšel a jehož svit se rozprostírá všude, kam dohlédne. Spokojeně kývne hlavou a zhluboka vdechne chladivý večerní vzduch.

Vrátí se do tábora a zavře se ve stanu. Podívá se na svou pohmožděnou pravici. Je rozpálená a lehce krvácí. Schoulí se na lůžko a je mu nezvykle zima. Několik hodin dřímá, ale záhy procitne. Prudce jím lomcuje úzkost a uvnitř pociťuje nepříjemnou závrať, jako by se někde v jeho těle otevřela bezedná propast. V útrobách se všechno mění v kus ledu, zdá se mu, že postel jím cloumá, jako by spal v kajutě lodi zmítající se v bouři, a on se raději křečovitě chytá okrajů matrace. Dál leží na lůžku, ale má dojem, že padá a musí se přemáhat, aby nekřičel. Abstinenční příznaky jej divoce nasávají jako vír tornáda a vlečou ho k ponornému řečišti, kudy unikají známky jeho jasného vědomí.

Za rozbřesku s prvním světlem vstane z postele a chvatně se oblékne. Už to déle nevydrží. Před užaslým zrakem stráže u brány vyjde z tábora do pouště. Připadá mu, že je to první duna zleva, kterou hledá, ačkoli na poušti nic není takové, jak vypadá, neboť vítr všechno neustále mění. Snaží se uhádnout místo, kde sáček zahodil, slídí všude kolem, sehne se a hledá, třes po celém těle ho pohání vpřed. Leze po čtyřech pískem, noří do něj ruce. Znovu je prázdné vytahuje, znovu a znovu. Když vítr zavane silněji, na okamžik ustane. Je upocený a zadýchaný. Stiskne zuby, které skřípou pískem, jejž spolykal, a na chvíli zahlédne svůj vlastní stín. Mohl by to být stín nějakého zvířete čmuchajícího po zemi. Zběsile buší do sypkého písku.

„Co tady dělám? Na čtyřech jako pes? Horší než pes…“

Vztáhne ruku, dlaň ve vodorovné poloze. List zmítaný ve vichru. Je jako ten shnilý trám na Seině unášený proudem. Tohle ne. Tohle určitě ne. Nakonec vstane a zakřičí. Křičí z plna hrdla. Je to křik bez určitých slov, a přesto je v něm všechno. Napětí uplynulých dní, hrdost, že je letcem, strachy, které se snažil od sebe zahánět, beznaděj nad tím, že se proměnil v kokainového paňácu. Horký, suchý vítr odnáší jeho nekonečný nářek. Pak se trochu zklidní a konečně cítí vyčerpání, blahodárnou únavu po hodinách zmítání, úzkosti a strachu.

Vybavuje si špinavý pohled nevlídného muže ze zaplivané uličky v Istres, který mu prodával bílý prášek. Jednou v noci mu Mermoz řekl, že je to naposledy, a on se mohl potrhat smíchem. Všichni se vracejí, opáčil tenkrát. On ne.

„Nevrátím se, ty hajzle!“

Už nikdy víc se nebude plazit po zemi. Ani kvůli sáčku s drogou. Kvůli ničemu a nikomu.

Nikdy…

Zatne pěsti a jeho vlastní hněv přemůže chlad i závrať. Zamíří zpátky do kasáren. Strážný ho vidí přicházet. Je špinavý, ale v jeho vzpřímeném způsobu chůze a zakloněné šíji je tolik důstojnosti, že se neodváží něco poznamenat a jen srazí paty a po vojensku zasalutuje. Mermoz mu vojenský pozdrav opětuje a rázně zamíří ke svému stanu.

Drmolí cosi mezi zuby.

Na mě si nepřijdete…

Uloží se na lůžko a začne se potit. Třes se mu přenese do celého těla a celá pryčna se chvěje s ním. Jeden z kamarádů, který nahlédne do stanu, se při pohledu na to, jak sebou v divokých křečích zmítá, vyleká natolik, že zajde pro posádkového doktora. Lékař s kapitánskými výložkami se domnívá, že jde o epilepsii, a píchne mu koňskou dávku utišujících prostředků.

Když se následujícího rána probudí, cítí v hlavě chobotnici, která mu rosolovitými přísavkami svírá mozek. Všechny buňky v těle se zoufale dožadují dávky kokainu, jako by se proti němu spikl veškerý organismus a dotíral na něj ohlušujícím křikem. Mohl by požádat o přijetí do nemocnice, ale raději bude vzdorovat příznakům abstinence sám, bude pracovat za dva, bude se třikrát víc oddávat pokeru, lít do sebe lahve vína, vymetat ta nejhorší doupata prostopášného damašského života, kouřit nargilé a balit kdejakou holku, která mu přijde do rány. A že jich není málo, neboť mnohé z nich letec s tělem atleta neodolatelně přitahuje. Jedna maronitská křesťanka, která pracuje v kavárničce s hudbou poblíž bazaru, ho pokřtí přídomkem „Plavý anděl“.

Jednou večer se po nevázaném odpoledni stráveném v Damašku a po zpátečním přesunu dlouhém stovky mil vrací ve zdravotnickém letounu na posádku. Jakmile se v kuchyni roznese zpráva, že se četař Mermoz vrací z mise, připraví mu půltucet míchaných vajec a celou veku chleba k tomu. Mermoz ale k údivu všech jen utrousí, že je unaven, že nemá chuť k jídlu a že jde hned spát. Do svého stanu nedojde. Sesype se u dveří skladu s náhradními díly. Probere se až o dva dny později v polní nemocnici. Zhroutil se a ocitl před branami smrti.

Do konce jeho povinného závazku k armádě mu zbývá osm měsíců a vyšší velení rozhodne o jeho návratu do Francie, aby mohl dokončit vojenskou službu v klidnějším prostředí, odpočal si a pak se případně k vojenskému letectvu vrátil. Armáda jen málokdy může počítat s pilotem tak mimořádných schopností, jaké má Mermoz.

Kapitola 15
Továrna Tuileries de Bourlon (Paříž), 1924

Tony načrtne na malý list papíru třírohý prušácký klobouk Barona Prášila sedícího obkročmo na obrovské dělové kouli, kterou kočíruje uzdou, jako by to byl kůň. Přikreslí mu nos a vysoké černé boty do půli holeně. Když kolem prochází pan Charron, ukryje list pod pokladní knihy. Občas také vyřídí pár faktur a výkazů a udělá nějakou poznámku v evidenci, což stačí k tomu, aby ho nechali na pokoji.

Čas od času zvedne hlavu a zadívá se oknem, jež vede k dalšímu oknu jiné budovy, kde se také pozvedne čísi hlava a rovněž se kamsi zahledí. Okno nebo zrcadlo?

Den po svém neobratném výletu do Biarritzu sepsal Louise sáhodlouhý dopis. Strávil nad ním celou noc. Vyznal se jí ze všeho: jak je pro něj důležitá, podrobně popsal všechny hezké chvíle, které spolu strávili, nasliboval všechno možné. Jak budou šťastní, a dokonce jak budou bohatí, neboť štěstěna bude stát vždycky na jejich straně, alespoň tomu chce věřit. Za svítání vyšel z domu své tety a počkal si, až na poště otevřou, aby měl jistotu, že jeho dopis odešlou jako první. Při cestě z práce začal obsahu dopisu litovat. Příliš rozvláčný, příliš bolestínský, příliš kazatelský. Následujícího dne tentýž poštovní úředníček v klotových rukávech spatří před sebou téhož vysokého a neupraveného mladíka s dalším dopisem. Tři dny za sebou přináší na poštu různá psaní, z nichž každé chce nějak napravit a uvést na pravou míru to předcházející.

Loulou trvalo několik dní, než odpověděla na tři dopisy jedním. Spíš než o dopis šlo jen o poznámku.

Po oslovení, kde se s odtažitou zdvořilostí psalo „vážený Tony“, mu sdělila, že si velmi cení jeho slov, ale že jejich zasnoubení bylo „s konečnou platností zrušeno“. „Přirozeně bych byla velmi ráda, kdybychom i nadále mohli být přáteli,“ pokračovalo psaní.

Slova „s konečnou platností zrušeno“ se mu v hlavě přemílala stále dokola jako kolotoč. Takhle se Loulou nevyjadřuje. Možná jí to poradil její starší bratr, který je notářem. On jí posílal zamilované dopisy a jako odpověď dorazí úřednický protokol. Za vším vytušil ruku rodiny Vilmorinových, matku, která ho vždycky přehlížela, Louisiny starší sourozence, kteří se kolem ní vždycky točili jako pretoriánská legie.

A ta slova, že by mohli být nadále přáteli? Almužnička!

Snaží se vymazat z mysli její zelené oči, ale to je jako rozhánět dlaní odraz tváře na hladině vody. Vyvstávají mu výjevy z jejich společné cesty do Ženevy s paní Petermannovou jako gardedámou za zády, časy, kdy jeden druhému psávali bláznivé dopisy a vymýšleli zanícené básničky. Klade si otázku, jak může být láska tak přelétavá? Přelétavá? Vždyť jej tolik tíží.

Odchází z kanceláře a návrat domů k tetě Yvonne na nábřeží Quai Malaquais oddaluje, jak může. Nikdo ho nikde nečeká. Jako jiná odpoledne, i tentokrát se obloukem vyhne mostu Pont du Carrusel, kde je velký provoz, a raději přejde řeku po Pont des Arts. Název mu připadá na tak chatrný most příliš vzletný, vždyť je to spíše lávka s dřevěnou a poněkud rozvrzanou vozovkou.

Nějaký malíř tam prodává akvarely s rozostřenými pohledy na řeku. Muž s hustým prošedivělým vousem mu popřeje dobré odpoledne a počastuje ho úsměvem, v němž chybí dobrá polovina zubů. Stále tytéž obrazy, jedno odpoledne za druhým, týden co týden. Jsou tu celkové pohledy na Seinu v lehkém oparu, zátiší s citróny, z nichž některé popadaly z mísy na ovoce, a zahrady v sevření spletitého listoví.

„Jak jdou dnes obchody?“

„Ujde to.“

Tony se usměje. Prohlíží si obrazy. Malíře má rád. Znají tajemství, jak polapit světlo.

„Kolik stojí?“

„Po osmdesáti francích.“

„Zaplatím stovku.“

Malíř pokrčí rameny.

„Jak chcete. Tohle je svobodná země.“

Tony zaměří pozornost na jednu ze zahrad s podzimní náladou. Květy na akvarelu vypadají, jako by byly vlhké a bylo jim chladno. Nad trsy kopretin vyčnívá růžový keř s jediným květem, který se marně snaží vyzrát nad smutkem vyzařujícím z obrazu.

„Chci tu zahradu s růží.“

„Kterou?“

Ukáže mu ji.

„Ach, ano! Zahradu s kopretinami!“

„Proč ten obraz nazýváte zahradou s kopretinami?“

Malíř se na něj tázavě zahledí.

„Proč obrazu říkám zahrada s kopretinami? Cožpak nevidíte, že zahrada je plná kopretin?“

„Ale je tam i jedna růže…“

Malíř se znovu zadívá na obraz a zkoumá ho, jako by ho viděl poprvé.

„Ach, ano…! Růže,“ řekne a pokrčí rameny. Pro něj bezvýznamná maličkost.

„Dejte mi ho stranou. Prvního v měsíci vám zaplatím.“

„Odneste si ho. Však mi ho zaplatíte, až budete moct.“

„Ne! To nejde! Je to cenný obraz.“

Malíř zavrtí špinavou kšticí.

„Obraz nemá žádnou cenu. Je to jen kus plátna a trochu levných barev. Cenné na něm je, co za ním vidíte vy.“

Tony přikývne. Malíři vědí. Odchází s obrazem v podpaží. Chce ho darovat tetě. Než dojde na konec mostu, zarazí se, jako by se musel podívat do mapy, kudy dál. Na levém břehu Seiny v budově s kupolí vznešenou jako ve Vatikánu se nachází Francouzský institut, kde sídlí Francouzská učená společnost, na pravém břehu Louvre. Na pozadí nad budovami kovová žirafa, kterou navrhl Eiffel.

Skupina dětí přecházejících most vesele skotačí, až se celá mostní konstrukce chvěje, a Tony pocítí v nohách lehké mravenčení. Uvědomí si, že ten pocit je týž, jaký zakoušel na palubě letadla. Chvění přenášené dřevem a železem. Povzdechne si. To byly jiné časy, celý jeho život tehdy býval plný chvění.

Obvyklé schůzky s přáteli po kavárnách a pivnicích se pro něj v těch měsících staly nesnesitelně dlouhé a šedé. Vidí sám sebe, jak je na hlučných a uvolněně veselých setkáních netečný a bez jiskry. Jako zvlhlá zápalka. I šampaňské mu v ústech chutná jako zatuchlá rybniční voda. Poté, co se Loulou vytratila z jeho života, cítí, že představení skončilo a světla pohasla. Kolem něj jenom pusto a prázdno.

Napadlo ho, že když vždycky čmáral verše po papírových ubrouscích, mohl by teď nalézt útočiště v poezii. Koneckonců stesk a zhrzené lásky vždycky byly tou nejvydatnější součástí každodenního chleba všech básníků. Když se vrátil ze svého setkání s Louise v Biarritzu, usadil se znovu na celé hodiny ke svému malému psacímu stolu a pokusil se spřádat verše. Ruka mu však umdlévala a plnicí pero zaplavovalo papír jen samými kaňkami. Už celé týdny mu všechny sbírky poezie připadají jako romantická bižuterie. Nedokáže je vystát. Je to jarmark prázdných slov. Zdá se mu, že i jeho vášeň je prosycená formolem a čpí márnicí.

Rozhodl se, že už básně nikdy psát nebude. Už ani čárku. Má plné zuby básníků. Všechno mu zní hrubě a ošuměle.

Psát krásné básně přece není žádné řemeslo! Básník není švec!

Začne psát prózu. Poezie popisuje okamžik, dává mu tvar.

Ze svého malého psacího stolku v pokoji si udělal hangár. Znovu vzlétá, tentokrát nad archy papíru, na něž píše a krouží nad nimi plnicím perem jako letadélkem, občas i přes oblaka páry, která stoupají nad šálkem horkého čaje a jež jsou stejná jako ta, jimiž prolétával ve výšce tří tisíc metrů.

Každý den prochází inzertní stránky v novinách. Hledají elektrikáře, porodní báby, skladové poslíčky, zeměměřiče, účetní, ladiče klavírů… ale nikde nehledají piloty. Letectví není žádný obor, jen troufalost hrstky smělých dobrodruhů. Čas od času noviny přinesou zprávu o smrti některého z těch šílenců, co si vzali do hlavy, že budou létat na plechových rachotinách.

Jednoho dne nalezne nabídku výrobce nákladních vozidel Saurer, který poptává obchodní zástupce pro francouzský venkov. Pomyšlení na návrat do venkovských krajů Francie ho přenese do domu jeho dětství v Saint-Maurice, kde to za soumraku vonělo vlhkou hlínou a spáleným dřevem.

Když vedoucímu účtárny oznamuje svůj odchod, pan Charron se chytí za hlavu.

„Člověče nešťastná! To půjdete za obyčejnou provizi prodávat náklaďáky po mizerných zapadákovech? Rozmyslete si to dobře! Tady máte zajištěný plat v solventním podniku a práci v kanceláři, kde nebudete v zimě strádat chladem a v létě horkem a ani nezmoknete, když bude pršet.“

„Pane Charrone, velmi si vážím vaší starostlivosti. Já však chci moknout, když bude pršet.“

Kapitola 16
První pluk stíhacího letectva v Thionville (Francie), 1923

Posádka v Thionville velmi blízko hranice s Německem je Mermozovým novým působištěm. Přijíždí z Palmýry s četařskými prýmky a tornou plnou zkušeností, jež mu dodávají sebevědomí. Hned po příchodu do kasáren se vydá odevzdat svou dokumentaci. Velícího kapitána pozdraví nedbalým pozvednutím ruky ke štítku čepice tak, jak to dělávali v Palmýře, kde si hodnosti nikdo nebral příliš k srdci. Kapitán si ho přísně prohédne od hlavy až k patě.

Mermoz má kolem krku uvázaný žlutý šátek, na šíji mu splývá bílá orientální kápě chránící proti slunci, jakou používají jednotky rozmístěné v poušti, a na nohou má ještě předválečné vojenské okované boty, o které obehrál jakéhosi poručíka v kartách. Zpod čepice mu vyčuhují dlouhé plavé vlasy. Kapitán nevrle zakroutí hlavou.

„Co to máte na sobě?“

Nařídí mu, aby se ze všeho nejdřív stavil u holiče a ve výstrojním skladu a přišel se hlásit později, až bude ustrojen podle předpisů. Mermoz si myslel, že ho v kasárnách uvítají jako válečného hrdinu, pozvou do důstojnické jídelny, aby vylíčil svá dobrodružství, ale místo toho se mu dostává jen nezúčastněného úřednického přijetí.

Je na svém novém působišti u prvního pluku stíhacího letectva. Někteří z jeho nových podřízených ho rutinně zdraví, jiní však k němu zvědavě přistupují a s poněkud topornou uctivostí se ho vyptávají.

„Odpravil jste hodně divochů?“

„Je pravda, že v Sýrii obyčejní vojáci svým důstojníkům tykají, a dokonce spolu chodí flámovat?“

„Prý jsou tam kanibalští beduíni, co pojídají zajaté piloty…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy K otevřenému nebi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.