Jarmila Pospíšilová

Slepá bába

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jarmila Pospíšilová, 2018

Obálka © Martina Černá, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8551-8 (epub)

ISBN 978-80-243-8552-5 (mobi)

Slepá bábo, kam tě vedu?

Do kouta.

Co tam vidíš?

Kohouta.

Co v kohoutu?

Zlaté klubko.

Co v tom klubku?

Zlatá niť.

Tak si mě, slepá bábo, chyť!

(dětská říkanka)

Mám všeho plné zuby. Všeho a všech. Poslední dobou už nemůžu vydržet sílící tlak.

Nic se nedaří, nic nejde, jak by si člověk představoval. Všechno se vždycky zvrtne k horšímu, dokonce i počasí.

Dávno mělo být jaro, a místo toho přišly mrazy. Teď, v březnu, zatímco celá dosavadní zima připomínala předjaří.

Cítím, jak mi uniká energie z těla. Jsem už jako svůj vlastní stín a radši si ani nedělám žádné plány. Stejně se všechno pokaždé zvrtne.

Nemám na nic čas, na sebe už vůbec ne. Jenom odpovědnost, stres a starosti. Stále víc a víc. Docházejí mi síly.

Všichni kolem jsou sobečtí, bezohlední. Tupé konzumní stádo. A já tu jako ovce musím trčet s nimi. Kdyby aspoň ta pokladní zrychlila, je pomalá, že by jeden vyletěl z kůže.

Prohlížím si lidi kolem, ale pořádně je nevnímám. Nezajímají mě. Jen tak bloudím očima, nic jiného se ani dělat nedá.

Možná začnu řvát. Představuji si, že tu ten nákup nechám a odejdu. Pryč odsud, ven, do svobody, pryč ode všeho, co mě omezuje. Půjdu pořád pryč, daleko, daleko, daleko.

Nemůžu. Vím to. Musím táhnout dál. Mít na očích klapky jako udřený tažný kůň. Klapky, co mi nedovolí vidět okolní svět, který není pro mě.

Vidím ji, stojí tu také. Ano, je to ona, ta, která se na nic neohlíží a s klidným svědomím zasahuje druhým do života. Nezajímá ji, co při tom zničí, komu ublíží, hlavně, když dosáhne svého. A ještě za to bere peníze, prý práce.

Stojí nad svým nákupem a tváří se opravdu hodně protivně. Jak taky jinak. Tady se nikdo nehlídá, tváře řeknou všechno. Ta její je povýšená, nepřátelská. Vidím, jak moc jí vadí, že tu stojí. Ve frontě před pokladnou mezi plebsem, kterým tak pohrdá.

Nesnáším ji. Nesnáším.

I.

Supermarket byl narvaný k prasknutí a Tereza se proklínala, že sem vůbec chodila. Nejdřív na rozlehlém parkovišti nemohla najít místo, potom musela čekat na nákupní vozík, ale ani to ji neodradilo, setrvačně vešla dovnitř.

Nesnášela davy, neměla ráda nákupní centra, ale potřebovala doplnit domácí zásoby a nechtělo se jí znovu vyjíždět večer či zítra. Teď si to ale vyčítala. Stála už bůhvíjak dlouho ve frontě před pokladnou, vdechovala recyklovaný vzduch z klimatizace, nad hlavou jí studeně svítily zářivky a z reproduktorů se linula hudba, kterou by si dobrovolně nepustila.

Bylo jí špatně. Od rána ji bolela hlava a k tomu měla hlad a žízeň. Mezi dvěma soudními jednáními se nedostala na oběd, navíc se odpolední stání ošklivě protáhlo, v jednací síni bylo plno lidí, kteří za pár hodin dokonale vydýchali vzduch. Měla za sebou náročný den a těšila se domů.

U pokladny se něco zkomplikovalo, pokladní nejspíš namarkovala zboží špatně a teď s otupělým výrazem hleděla před sebe a čekala, až dorazí její kolegyně, která kasu odemkne a chybnou operaci zruší. Neklid ve frontě narůstal a ona sama pocítila zlost na nešikovnou prodavačku. Cítila se jako lapená do pasti a bojovala s chutí nechat vozík plný zboží jen tak stát a prostě odejít domů. Přesvědčovala sama sebe, že je nejspíš nespravedlivá, vždyť neví, kolik nudných hodin dlouhé směny má pokladní za sebou, dost možná, že je unavená stejně jako Tereza. Není jí co závidět, ta práce je na zbláznění.

Tereza přenesla váhu z jedné nohy na druhou, aby odlehčila ztuhlým zádům a mnula si bolavý kloub na pravé ruce. Zánět palce se jí znovu vrátil v plné síle, pochybovala už, že se jí někdy podaří ruku úplně vyléčit. Odevzdaně pozorovala okolí a připadala si jako v bublině, stáhla se do sebe a svět se jí netýkal. Jen stála a čekala. Cítila pouze únavu, podrážděný útlum a bolest tepající ve spáncích. Věděla, že se jí spouští ošklivá migréna, a chtěla být doma ve svém prostředí, udělat si pohodlí a dát si konečně něco k jídlu a pití. Jazyk se jí lepil na patro, hlava ji beztak rozbolela proto, že zanedbala pitný režim.

Vnímala neurčitý šum, nad kterým znělo ze všech stran protivné pípání pokladen. Bolest hlavy nabírala na intenzitě, ostré zvuky a světlo zářivek ji řezaly do mozku, měla pocit, že ztrácí rovnováhu a v ústech se jí sbírala hořkost. Ve vzduchu bylo málo kyslíku, lapala po dechu a cítila, jak jí po zádech stéká pot a nohy se chvějí slabostí. Přece tady neomdlím, pomyslela si a opřela se o vozík.

„Přestaňte do mě strkat tím košem,“ ozval se před ní podrážděný mužský hlas plný potlačované agresivity. Lekla se, že výtka je adresovaná jí, a rychle zkontrolovala svůj vozík, s úlevou zjistila, že se jí věc netýká. Neměla sílu na konflikt. Před ní stála dvojice, mladá žena přidržovala košík a její partner se na ni doslova lepil, levou rukou ji hladil po zadku, zatímco v pravé měl mobil a cosi si v něm prohlížel.

„Já do vás nestrkám, přešlapujete tady jak holub na báni,“ utrhla se žena, zatímco její partner dál v klidu pokračoval v obou činnostech. Jindy by ji pohled na ně snad pobavil, dnes už cítila jenom znechucení. Lezli jí na nervy úplně všichni.

„Strkáte do mě v jednom kuse, nejspíš už mám na zádech modřinu,“ nedal se odbýt muž a ona v něm poznala Milana Strýčka, svého neoblíbeného souseda. Sklonila se nad svůj nákup, nechtěla se s ním střetnout očima, zdravit se, komunikovat. Nechtěla dnes už mluvit vůbec s nikým.

„To si myslíte, že tím něco urychlíte, nebo co? Zkuste do mě ještě jednou vrazit a uvidíte.“

„Nestrčila jsem do vás ani jednou, co si to vymýšlíte?“ Žena zvýšila hlas a téměř ječela, její partner se udiveně rozhlédl, jako by se právě probudil.

„Co se děje, puso?“

Strýček se k ženě otočil a Tereza čekala, že se strhne ošklivá hádka. Byl to nepříjemný a konfliktní chlap a skutečnost, že se s ním hádala dívka, která by mohla být jeho dcerou, ho určitě dráždila už sama o sobě. Naštěstí se pás se zbožím v tu chvíli rozjel. Strýček se i se svým nákupem posunul k pokladně, během chvilky zaplatil, šlehl po lidech kolem sebe vzteklým pohledem a rychlým krokem zmizel. Vzápětí sama obdržela šťouchanec do zad. Spíš se lekla, než že by to bolelo. Otočila se. Za ní stál mladý muž s ortopedickým límcem a rukou v sádře. Ve tváři byl bledý, pod očima měl nafialovělé kruhy.

„Sorry,“ udělal krok zpět a svůj košík odtáhl.

Tereza jenom přikývla a začala skládat svůj nákup na pás, který se již posouval docela rychle. Sardinky jí dvakrát vypadly z bolavé ruky a málem vysypala vejce z obalu. Vlastní nešikovnost ještě zhoršila její už tak mizernou náladu. Zaťala zuby. Ještě chvíli a vypadne na čerstvý vzduch, za pár minut bude doma.

Sáhla do kabelky a málem vykřikla. Palcem zavadila o pouzdro na brýle a ostrá bolest jí vystřelila až do ramene. Prošla pokladnou, skládala nákup do tašek a připadala si jako jediný obnažený nerv. Cítila se velmi nepříjemně, jako by ji někdo pozoroval, na zátylku jí naskočila husí kůže. Bezděky se rychle rozhlédla, dříve než si všechny své vjemy uvědomila.

U sousední pokladny stál muž a zíral na ni. Bezostyšně na ni upíral pohled plný zloby, snad až nenávisti, a neuhnul očima, ani když se s ním střetla pohledem. Polekaně odvrátila hlavu. Kdo to je, proč na ni tak civí, nic mu přece neudělala, ani ho nezná. Bylo jí, jako by ji uhodil. Na něco podobného nebyla zvyklá, tohle se jí ještě nestalo.

Naházela do tašky pár posledních věcí, zaplatila a konečně zamířila na parkoviště. Venku se již setmělo, z šedé oblohy se spustil mrznoucí déšť. Za chvíli se vytvoří náledí, další důvod, proč jet rychle domů. Přeložila nákup do kufru auta a vozík vrátila pod přístřešek. Už jí bylo trošku lépe, chladný čerstvý vzduch ji osvěžil. Cestou zpět k autu zahlédla toho neznámého muže, právě vycházel na parkoviště a neviděl ji.

Prohlédla si ho, mohl mít tak čtyřicet, možná i méně, tmavé vlasy střižené nakrátko, čelní pleš a strniště na tvářích. Byl vysoký, statný, a vozík, který tlačil před sebou, přetékal nákupem.

Neznala ho, tím si byla jistá. Pomyslela si, že si ji s někým spletl, to jí připadalo jako pravděpodobné vysvětlení. Jistě, jinak to být nemůže. Trochu se uklidnila a přešla ke svému autu. Muž zamířil jejím směrem, parkoval kus za ní. Vytáhla z kapsy klíčky od vozu. Už nasedala, když ji zaregistroval. Stál přímo pod lampou, viděla mu zřetelně do tváře, na které se zase usadil ten výraz. Nenávist.

II.

Vana plná voňavé pěny ji trochu smířila se světem. Bolest hlavy se zmírnila, léky konečně zabraly. Jen co přišla domů, rozpustila Tereza ve sklenici jeden sáček nimesilu a lačně roztok vypila. Pak rychle doplnila chybějící tekutiny, prakticky na jeden zátah do sebe obrátila půl láhve minerálky. Nedočkavě zhltla dva rohlíky se šunkou, oboje vylovila z nevybalených nákupních tašek. Šunku si brala rovnou z papíru, ani se neobtěžovala dát ji na talíř. Nebylo to žádné extra jídlo, ale po náročném dni hladem skoro omdlévala a potřebovala se najíst rychle, nemínila se zdržovat ani s přípravou míchaných vajec, natož s něčím složitějším. V mrazáku měla řadu porcí různých jídel, ale i kdyby bylo rozmražené seberychleji, nedokázala si počkat.

Stále měla vlčí hlad, přesto se přinutila přestat jíst a začala sklízet nákup. Věděla, že zoufalá potřeba se najíst bude ještě alespoň dvacet minut přetrvávat, než mozek dostane ze žaludku signál nasycení. A že ať sní cokoli, během této doby nebude schopná hlad utišit. Musela se aspoň trochu hlídat, poslední dobou hodně přibrala na váze.

Pořád jí bylo mizerně, ale už jen pocit, že je doma, že celý náročný pracovní týden skončil a ona už nemusí s nikým mluvit, jí skýtal úlevu. Pozvolna se dávala dohromady. Lék začínal účinkovat a největší bolest ustoupila, zůstal pouze tupý tlak kolem očí a v zátylku. A slabost v celém těle.

Napustila si vanu s pořádnou porcí koupelové pěny a dopřála si půlhodinku naprostého uvolnění. Když se pak zabalila do županu, bylo jí téměř dobře. Rutinně si nanesla na obličej pleťovou masku a na dvacet minut se natáhla v obýváku na pohovku. V domě bylo naprosté ticho, neměla náladu na žádnou hudbu ani na rádio. Jindy by si ještě sedla k internetu a prošla by si soukromé maily, tím spíše, že na ně dnes neměla během dne vůbec čas. Pak by se podívala na pár svých oblíbených stránek a možná by před počítačem setrvačně proseděla celý večer. Ať už má ve schránce cokoli, prostě to počká do zítřka.

Nerozsvítila si, do obýváku dopadalo světlo z chodby a z lampy veřejného osvětlení stojící u domu. Nepotřebovala světlo, šero jí bylo příjemné. Asi po čtvrthodince vstala a odešla do koupelny setřít si pleťovou masku. Už se cítila skoro ve své kůži. Věděla, že bolest hlavy se nejspíš ještě přihlásí, migréna ji trápila vždy dva i tři dny. Ale to nejhorší už měla pro dnešek za sebou. Rozhodla se, že si půjde brzy lehnout. Dnes už nikam nemusela, oblékla si tedy noční košili a postavila vodu na čaj. Bude si hodinku nebo dvě číst.

Přešla k oknu, aby zatáhla závěsy, než rozsvítí lustr. Letmo pohlédla na ulici a zarazila se. Naproti jejímu domu parkovalo starší SUV, nedokázala určit typ ani barvu. Bylo prostě tmavé. V odlesku pouliční lampy viděla, že za volantem někdo sedí, řidiče nepoznala. Napadlo ji, že právě někdo přijel bez pozvání na návštěvu a pocítila obrovskou nechuť. Dnes tedy rozhodně nemá na nikoho náladu. Kdo by to mohl být, ani auto jí nic neříkalo, nikdo ze známých takové nemá. Snad to není nějaký klient, občas ji někdo zkusil vyhledat doma, což nesnášela. Každý má právo na soukromí, i advokát.

Za dlouhé roky praxe už Tereza znala lidi. Věděla, že pokud má někdo nějaký problém, bývá do něj zcela ponořen a situaci často prožívá jako akutní. Občas někteří klienti mívali potřebu své potíže konzultovat kdykoli, ani je nenapadlo, že ona má spoustu dalších klientů s nejrůznějšími trablemi. A už vůbec nemysleli na to, že má svůj vlastní život a právo na soukromí, odpočinek. Žili svým vlastním problémem a předpokládali, že jejich advokátka jim bude k dispozici kdykoli. S takovými lidmi si občas musela jasně vysvětlit pravidla spolupráce a určit jasné meze. Právě proto nedávala lidem běžně číslo svého mobilu, tu výsadu měl jen málokdo.

Zdá se, že člověk v autě se rozhodl, že ji prostě dnes večer sežene, i kdyby za ní měl vlézt domů. Naštvalo ji to a bolest znovu zatepala ve spáncích. Pozorovala auto zpoza závěsu, ale nikdo nevystupoval. Divné. Možná někdo jenom zaskočil k sousedům a řidič na něho třeba čeká. Ale i tak, za paní Melichárkovou odnaproti jezdí jenom sestra z Charity, a to během dne. Takhle navečer by určitě nikomu neotevřela. Jejich ulice je slepá a o pár metrů dál končí, přechází v pěší stezku vedoucí do lesoparku. U Strýčků zřejmě nikdo není doma, když dorazila, byla za jejich okny tma a neslyšela, že by někdo z nich už přijel. Strýček i jeho žena zásadně dávali auta do nově postavené dvojgaráže a pronikavé skřípání dálkově ovládaných vrat by určitě slyšela i v koupelně. Věděla, že Strýčka ten zvuk dráždí a vrata reklamoval, zrovna včera se dohadoval s někým z firmy, která je nedávno instalovala. Hulákal na celou ulici a vyřval si jejich výměnu. Ovšem nejdřív za dva týdny, firma měla jakési provozní důvody, proč to nejde dřív. Terezu to nijak zvlášť nezajímalo, ale během jejich debaty přijela domů a než zajela sama do své garáže, kterou musela zavřít i otevřít ručně, podstatný obsah hlučného rozhovoru zachytila. Fakt je, že se Strýčkovým výhradám nedivila. Sama neměla potřebu mít v garáži vrata na dálkové ovládání, byla celý život zvyklá otevírat garáž ručně a nevadilo jí to. Ovšem kdyby si podobná vrata pořídila, chtěla by, aby byla bezhlučná. Doufala, že firma sousedům reklamaci brzy vyřídí, protože nepříjemný zvuk rušil i ji.

To všechno jí prolétlo hlavou, když pozorovala vůz před domem. Nejpravděpodobnější je, že skutečně někdo nezvaný přijel za ní. Čekala, jestli řidič vystoupí, a přemýšlela, zda půjde otevřít, až zazní zvonek. Ne, prostě neotevře. Je pátek večer a ona má vážně pro tentokrát dost. Škubla závěsem a ve stejnou chvíli zaburácel motor. Auto nastartovalo a odjelo. Tereze se ulevilo, nikdo na ni nezazvoní, problém je vyřešený. Přesto cítila podivný neklid.

Uvelebila se v křesle, zachumlala se do deky a nohy si natáhla na podnožku. Otevřela detektivku, ale nemohla se začíst. Příjemné uvolnění, které se dostavilo po koupeli a odpočinku, bylo pryč.

Když se rozezněl její mobil a ona uviděla, že volá Kamil, přijala hovor se stoickým klidem. Celý dnešek nestál za nic, večer už to nenapraví. Samozřejmě, že neměla žádnou velkou chuť s Kamilem mluvit, už roky ne. Věděla však, že jde o Simonu.

„Ahoj?“ Při hovoru s bývalým mužem dokázala dát do pozdravu otázku i výzvu k věcné stručnosti. Jedním slovem postavila zeď.

„Ahoj, dnes jsem mluvil se Simonou, podepsala mi plnou moc. Budu ji zastupovat jako poškozenou proti tomu grázlovi.“

To byla v podstatě dobrá zpráva, přesto Tereza pocítila bodnutí žárlivosti. Jí by Simona plnou moc nepodepsala, to věděla jistě. Nechápala, kde se vzala ta propast mezi nimi, ale byla tu už řadu let. Ať se snažila sebevíc, ať ji to jakkoli trápilo, pravda byla taková, že si s dcerou nerozuměla. Nedokázaly spolu vyjít.

Začalo to s dceřinou pubertou. Tereza se snažila, opravdu se snažila. Zkusila všechno, kamarádský přístup, chápavost, moudré rady, autoritu a nakonec i bezmocné řvaní. Pravda, nezabralo ani jedno. Ze Simony se stala úplně jiná bytost. Milá a upřímná holčička zmizela, dětskou bezprostřednost vystřídalo klackovité chování, absolutní odmítání autority, lži, pochybní kamarádi, toulání bůhví kde. Přišly průšvihy. Neomluvené absence ve škole, experimentování s alkoholem i drogami. Donedávna nesmělá dívka rychle vystřídala pár kluků a začala řešit svoji postavu. Byla spíš typ krev a mléko, podle Terezy i Kamila moc hezká, ale Simonu jejich názor nezajímal. Začala držet nesmyslné diety. Rapidně zhubla, tváře jí propadly, pod očima se natrvalo objevily tmavé kruhy, začaly jí padat vlasy. Kost a kůže, přesto stávala před zrcadlem a kriticky se prohlížela, jestli na sobě nenajde faldík špeku.

Kamil nechtěl nic vidět, nad vším mával rukou, v té době to už táhl s tou mrchou, ačkoli Tereza ještě nic netušila. Na Simoninu anorexii zůstala sama. Když při autonehodě zemřeli její máma a táta – Simonini prarodiče, během jediného dne oba, Simona se úplně sesypala. Tereza sama byla na zhroucení, přesto se zmohla na to, aby vyhledala pro dceru odbornou pomoc. Simoně zachránila zdraví, možná i život, ale jejich už tak obtížný vztah utrpěl vážnou trhlinu. Nechala ji umístit na pár měsíců do psychiatrické léčebny, dodnes jí to dcera neodpustila.

III.

„Dobře, přijeď, ale jenom na chvíli. Jdu si brzo lehnout, je mi zle.“

„Máš migrénu?“

„Jo,“ odtušila a málem se zeptala, jak to může vědět, ale v poslední chvíli svou otázku spolkla. Čím méně témat k hovoru, tím lépe.

„Poznám ti to na hlase. Za chvilku jsem u tebe, jsem už za rohem. Probereme to v rychlosti a já hned vypadnu.“

Poznám ti to na hlase, znělo to tak důvěrně. Ne, Tereza se nesmí nechat nachytat. Už je to pryč. Jistě že to na ní pozná, žili spolu sakra dlouho, aby znal její migrény a spoustu jiného. Celou její bytost. Jejich rozhovor proběhl před pár minutami. Váhala, chtěla mu hned zavolat zpátky, aby nejezdil a nechal to na ráno, anebo to na ni vysypal rovnou po telefonu. Jenže do rána by ji trápila nejistota, co se děje, a po telefonu Kamil zjevně nic rozebírat nemínil. Nechtěla ho pouštět do domu, kde spolu prožili štěstí i zradu. Když odešel, všechno na ni padalo a dlouho trvalo, než si zvykla. Dům prodávat nechtěla, narodila se tu, měla zde kořeny. Po smrti rodičů a Kamilově odchodu byl dům její jediná jistota, domov. Rozbitý, ale pořád domov.

Než se rozhodla, že Kamilovi přece jen zavolá, uslyšela, že na vjezdu před domem zastavilo auto. Klaply dveře a někdo vystoupil, rychlými kroky vyběhl těch pár schodů do zvýšeného přízemí. Poznala jeho chůzi, ani by nemusel zvonit. Dřív by hned zarachotil v zámku klíč a předsíň by ožila Kamilovou energií. Tereza stála bez hnutí a nechala ho, ať si zazvoní. Potom se ještě chvíli nehýbala, ať si u těch dveří pěkně pokorně počká, dnes už nemá klíč.

„Ty jsi úplně zelená, vypadáš děsně.“

„Dík,“ zavrčela a přitáhla si župan ke krku.

„Tak jsem to nemyslel,“ ošíval se a ona s údivem pozorovala, že je mu trapně. To tedy byla novinka.

„Neboj se, já zas rychle vypadnu, ať si můžeš jít lehnout. Jenom se s tebou potřebuju domluvit, jak to uděláme se Simonou.“

Automaticky zamířil do kuchyně k jídelnímu koutu. Tehdy, kdysi dávno, se u nich všechno důležité řešívalo právě tam. Terezu napadlo, že Kamila nasměruje do obýváku, aby mu dala najevo převahu, aby zdůraznila, že časy jsou už jiné, ale pak nad tím mávla v duchu rukou. Posadili se proti sobě.

„Dáš si něco?“

„Vodu nebo džus, to je jedno.“

Postavila před něho sklenici vychlazené minerálky a čekala.

„Byl jsem na policii s tou plnou mocí, ukázali mi spis. Filip se hájí tím, že mu Simona sáhla na volant a proto vyletěli ze silnice. Nicméně měl v krvi skoro jedno a půl promile, takže to má blbý, podle mě ho basa nemine.“

„Počkej, ale to je taková pitomá obhajoba, to už tvrdil kdekdo.“

„Jasně, ale blbě se to vyvrací. Prý se hádali. Ona to mezi nima byla dost Itálie, v létě byli u nás na chalupě a nedalo se to skoro vydržet.“

Tereza se zařekla, že žárlit nebude. Ona Filipa znala jenom z doslechu, Simona se ani neobtěžovala je vzájemně představit. Prostě to tak bylo.

„O nic jsi nepřišla, vážně.“ Kamil se dlouze napil a Tereza se zachvěla. Zase to čtení myšlenek. Jako kdysi, bývali na sebe napojení. Ne, nesmí se nechat chytit, v téhle řece už teče jiná voda.

„Prověřují to?“

„Jo, docela pečlivě. Vzali z volantu daktylky a vyloučili to. Není tam jediný Simonin otisk. V tom autě seděla poprvé, Filip si ho ten den půjčil od známého.“

„To je teda klika, dovedu si představit, že by se té jeho verze nakonec mohla chytit pojišťovna.“

Nemuseli jeden druhému nic vysvětlovat, oba byli zkušení právníci, roky měli společnou kancelář. Skvěle se doplňovali, probírali spolu obtížné věci, diskutovali o nich a nahlas formulovali své myšlenky, kriticky zkoumali své odborné názory. Když se jim rozpadlo manželství, rozešli se i jako partneři a kancelář rozdělili. Tereze hodně dlouho jejich způsob práce chyběl. Občas se neovládla a probírala nějaký zapeklitý problém se sekretářkou, která z toho bývala zprvu nervózní. Pravda, nebylo to ono, neměla odezvu, nemohla vyvolat odbornou diskusi, ze které mnohdy vzešlo nečekaně dobré řešení. Přesto jí trošku pomáhalo, když nahlas formulovala své myšlenky, dávala jim tak řád a kauzu lépe vstřebávala. Časem si zvykla a svůj styl práce přizpůsobila změně.

„A co na to Simona?“

„Nic. Odmítá vypovídat.“

„Počkej, to jako že nechce svědčit proti osobě blízké? Vždyť ji skoro zabil. A proč se hádali? Řekla ti to?“

„Simona se s ním rozešla, proto ten konflikt. On to nechtěl akceptovat, jeli spolu od známých a Simona prý, že se hned, jak dojedou domů, sbalí a odstěhuje ke kamarádce, než si najde nějaký podnájem.“

„Tak jestli se rozešli, nemá se Simča na co vymluvit a bude muset vypovídat.“

„Ale má. Žádná osoba blízká, poúrazová amnézie.“

„Ona si fakt na nic nepamatuje? Ani tobě nic neřekla?“

„Ani slovo. Nepamatuje si ani ten rozchod, dokonce se na Filipa ptala. Nedělej si iluze, rozešli se už víckrát a pokaždé se dali zas dohromady. Ale co je důležitý, policajtům se ta nehoda nelíbí. Nenašli žádné stopy brždění, mají podezření, že Filip to do toho mostního sloupu našil úmyslně.“ Tereza se nezmohla na slovo, jenom na Kamila vyděšeně zírala.

„Odstěhujeme ji. Nepřipadá v úvahu, aby s ním ještě dál bydlela.“

„Kamile, je jí pětadvacet, to si musí rozhodnout sama. I když… jestli je vážně pravda, že se vyboural schválně, je otázka, co ho napadne příště.“

„Je to magor. Nevyrovnaný, nedospělý, nezodpovědný fracek. Nevím, co na něm vidí. Odstěhujeme ji. Smlouva je na Filipa, ale dluží za nájem, domácí je bude stejně chtít vyhodit, už jsem s ním mluvil. Simona si ve špitále ještě nějaký čas poleží, tak odvezeme její věci sem domů. Až se dá dohromady, zařídí se podle svého. Souhlasíš?“

Sem domů. Samozřejmě, že chtěla souhlasit, bude mít Simonu zpátky. Vzápětí se ozvala pochybnost, jak to spolu zvládnou, co na to dcera. Nejspíš to nebude klapat ani jediný den. Ovšem Kamil má pravdu.

„Jasně. Bojím se, že Simča souhlasit nebude, ale to budeme řešit později.“

„Tak jo, domluveno. Zítra ti sem dovezu její věci. Budeš odpoledne doma?“

„Jo.“

Na odchodu ji krátce objal, což neudělal řadu let, a zmizel. Tereza se dívala na dveře, které za ním zaklaply, a snažila se zvládnout protichůdné emoce. Simona, Kamil a další problémy nepochybně na obzoru. Přesto se skoro těšila.

IV.

O víkendu se vyčasilo. Vleklé předjaří, které v posledních dvou týdnech nahrávalo spíš zimě, se definitivně zlomilo směrem k jaru. Do oken jídelny se opíralo východní slunce a obloha byla jako vymetená. Bude krásný den. Dokonce slyšel zpívat první ptáky. Nepoznal je po hlase, ale odjakživa měl jejich cvrlikání spojené s jarem. Konečně.

Milan Strýček vstal od stolu, uklidil po sobě talíř i hrnek od čaje, oboje hned strčil do myčky. Nesnášel nepořádek. Dnes vstával brzy, i na svoje poměry. Na rozdíl od manželky byl skřivan. Kdysi v pravěku jí rád dělával snídaně do postele, což ona oceňovala, ale dnes na to ani nepomyslel. Neuniklo mu, že Magda večer poněkud nejasně artikulovala a její pohyby byly ztěžklé, nemotorné. Poslední dobou tajně pila. Nic neříkal, nevšímali si jeden druhého a už dlouho spolu nespali. Řadu let měli každý svoji ložnici. On měl k tomu ještě Alenu, už víc jak půl roku. Předtím Soňu, ještě dřív Markétu, posledních šest sedm let měl prostě milenky. A nemuselo to tak být, omlouval sám sebe. Kdyby Magda nezačala být tak studená a protivná, na jinou by se ani nepodíval.

Vyhlédl oknem do zahrady, ještě spala po zimě, jenom v koutě pod tújí rašily sněženky. Teď na ně zasvítí slunce a ony rozkvetou před očima. Pozemek to byl mrňavý, přešel ho pár kroky. Vzadu u plotu si předloni nechali postavit pergolu pro venkovní posezení, měli tam zbudovanou kamennou pec, v níž se dal klidně upéct i chleba, gril a udírnu. Letos si v předzahrádce nechali zase postavit velkou garáž.

Dokud mohl cokoli budovat, byl spokojený. Pořád něco vymýšlel a plánoval, jenomže neměl moc místa. Lákala ho představa přírodního jezírka, úplně to viděl před očima. Kdyby mu tak sousedka prodala kus zahrady. Má největší pozemek v ulici a pořádně ho nevyužívá. Trčí v tom velikém baráku od rozvodu sama, Horyna se odstěhoval, Simonu tady taky pár let neviděl.

Věděl, že Horynová vlastní dům napůl se sestrou, ale ta už pěknou řádku let bydlí v Německu, k čemu by jí to bylo. On by z toho dokázal udělat parádní zahradu, jakou tady nikdo jiný nemá. A získal by přístup k lesoparku, s tím by se taky dalo kouzlit. No co, že je tam veřejná pěší stezka, však on by ji zaplotil, určitě by kus pozemku od města dokázal koupit. Nebo by si vyjednal aspoň pronájem. Však co se jim má kdo co ochomýtat okolo domů? Bezpečnější pro všechny bude, když tu stezku prostě zruší. Taky by pak mohl ten úzký obecní pozemek k řece překopat a uložit tam betonové roury, nenápadným zatrubněným náhonem by si mohl přivádět vodu z řeky a pak ji podobným způsobem odvádět. Přírodní jezírko a potok v zahradě, to by bylo něco, chtělo by to pořádně domyslet, ale technicky by to nebylo nijak složité.

Zasněně hleděl z okna, věřil, že dosáhne svého. Vždycky všeho dosáhl, získal, co si zamanul. Úplně jednoduše.

Byl prostě umíněný, tvrdohlavě – a když bylo potřeba i tvrdě – si šel za svým a ničeho jiného si nevšímal. Okolní svět ho nijak zvlášť nezajímal. Jistě, potřebný přehled si udržoval, musel vědět, co se kolem děje, a udržovat si potřebné konexe, to ano, ale prostě na nikoho nebral ohled. Zajímal ho jenom jeho vlastní malý svět a osobní prospěch. A co na tom bylo špatného, dělali to tak přece všichni, o tom byl přesvědčený. A kdo se staral o obecní blaho, byl podle něho jenom naivní trouba. Takoví jenom utrácejí vlastní životní energii pro jakési ideály, ostatní je jenom využívají a stejně si jich neváží. Ti chytří se aspoň nechají podplatit, ale poctivé naivky, ty Milan Strýček rád neměl. Nerozuměl jim a pohrdal jimi. Ostatně, podle jeho zkušeností jich po světě moc neběhalo, on věděl své.

Vzpomněl si, jak Tereza odmítla jeho nabídku.

„Ne, to nepřichází v úvahu, zahradu neprodám.“

„Ale vždyť ji pořádně ani nevyužíváte. Ta zadní část je jedna velká džungle,“ namítl a uvědomil si, že to nebylo úplně taktické. „Vy na takovou zahradu přece nemáte čas, paní doktorko, při vaší náročné práci. Navíc pro ženskou je to pořádná dřina. Já bych tam vybudoval úplný ráj, to byste hleděla. Prodejte mi to a uvidíte. I vy z toho budete mít prospěch. Zaplatím vám poctivou cenu.“

Viděl, jak se Tereza ušklíbla. Zjevně ho za žádného poctivce nepovažovala, to mu bylo jasné, ale mohla snad být aspoň zdvořilá, no ne? On jí taky nedával hned najevo, co si o ní myslí, že je to jenom líná, do sebe zahleděná intelektuálka. Ta by udělala nejlíp, kdyby se odstěhovala do bytu, kde se o všechno postará domovník.

„Jak říkám, zahrada na prodej není. A s tou džunglí, jak tomu říkáte, se prostě smiřte. Mně se to tak líbí.“

Povzdechl si, ale v představě už byl ten pozemek jeho. Byl si jistý, že je to jenom otázka času a přesvědčovacích argumentů. On se prostě nevzdá. Stejně se diví, že Tereza v tom domě zůstala. Barák jako hrad má sice svůj půvab, ale už by potřeboval pořádnou údržbu. Je na to sama. Prachy nejspíš má, paní advokátka, však on ví, co se u právníků platí. Jenomže je nepraktická. Stejně, každá jiná ženská by se v takovém baráku sama bála. Navíc na konci ulice s džunglí hned za plotem. A vlastně i v zahradě, že jo. A beztak jí to ani nepatří celé, nafoukaná je až na půdu, ale o barák se dělí se ségrou. To on by nesnesl.

Dostal nápad, věděl, že Kristýna Mitnerová se i s manželem odstěhovala za prací do Německa, oba dělali v nemocnici v Kolíně nad Rýnem. On jako lékař a ona jako zdravotní sestra. Jenomže jak na ni sehnat kontakt. Zkusí zavolat bráchovi, ten už dlouho randil se sestrou z městské nemocnice. Jasně, s Mitnerovou se znát nemusí, ale bude třeba vědět o někom, kdo na ni kontakt nakonec mít bude. A co teď, doma se mu sedět nechtělo. Rozhodl se, že vytáhne z garáže obě auta a pořádně je umyje, vyluxuje a vyčistí, dnes je prostě den na jarní úklid. Vyšel na chodbu. V patře nad sebou uslyšel kroky a pak prásknutí dveří od koupelny. Magda už vstala, na ni tedy nezvykle brzy. Trochu ho to rozladilo, byl by si přál mít dnešní ráno celé pro sebe a svoje sny. Nechat fantazii bujet a promýšlet plány, jak ji uvést v realitu.

Ozvalo se dupání po schodech a během chvilky stála Magda proti němu. Vůbec nevypadala nevyspale, byla čilá jako rybička. Žádná kocovina, jak by býval předpokládal. Dívala se na něho se směsí zlosti a ironie, nechápal, co se děje, ale tušil, že je zle.

„Ahoj, ty už jsi vstala?“ zkusil to neutrálně, mírně, třeba ten mrak rozežene.

„Ale ne, asi jsem náměsíčná, chytráku.“

Zalapal po dechu. Šla rovnou do útoku. Naštval se, nic jí přece neudělal, tohle si nemusí nechat líbit.

„To ti musí být po tom včerejším draku hodně blbě, když jsi tak protivná.“

„Ubožáku. Jak mi vysvětlíš tohle?“ Z kapsy županu vytáhla krajková tanga a oběma rukama mu je vypnula před očima. „Tak mluv.“

Zatmělo se mu před očima a silou vůle se snažil nedat nic najevo.

„Kdes to vzala, prosím tě?“

„Nedělej, že nevíš. V té tvé tašce se špinavým prádlem to bylo. Služební cesta, co? Užíval sis s nějakou štětkou, ty prase. Hele, já si o tobě žádný iluze nedělám, nejsem blbá, ale abys mi vozil na vyprání spodní prádlo své aktuální kurvy, to teda trpět nebudu.“

Byl si jistý, že v jeho tašce nic takového být nemohlo, své věci si balil sám. Nepochyboval, že kalhotky mu mezi jeho věci strčila Alena osobně. Určitě počítala s tím, že je jeho žena objeví, což jí taky vyšlo. Poslední dobou ho tlačila do rozvodu, nevynechala jedinou příležitost, aby zavedla řeč na společnou budoucnost. On však měl jasno, rozvádět se nehodlal a také jí to hned na začátku jejich vztahu jasně řekl. Nechápal, proč prostě nemohla dodržet dohodnutá pravidla, přece na nich nebylo nic složitého. Když jí to nevyhovovalo, nemusela si s ním nic začínat.

Bavila ho, taky prostě potřeboval ženskou do postele a ona navíc docela dobře vypadala a nebyla hloupá. Ovšem na kecy o lásce ve svém věku zvědavý nebyl. Sám jí nic nesliboval a její řečičky o tom, jak moc ho miluje, mu sice v určitých chvílích dělaly docela dobře, ale vážně je nebral. Patřilo to ke hře, to bylo celé. Alena nebyla naivní a on nebyl první ženáč, se kterým to táhla. Jasně, už měla svoje roky a začínala odkvétat, určitě přemýšlela, jak se usadit a mít se dobře. Což o to, kdyby nebyl Milan ženatý, nejspíš by si ji do baráku už dávno nasadil. Párkrát ho napadlo, že by s ní mohl v pohodě zestárnout, možná by mu bylo líp než s Magdou. Jenže s Magdou byl moc svázaný a majetek dělit nehodlal.

Civěl na kalhotky a zuřil. Alena to přehnala, tímhle se teda rozhodně vyautovala. Jenomže ještě musí nějak uklidnit Magdu, která mu tu celkem oprávněně křičí do ksichtu sprosté nadávky a teprve se dostává do ráže. Myslel na Plzákovo zlaté pravidlo zatloukat, zatloukat, zatloukat, ale v této konkrétní situaci mu populární teorie připadala poněkud trapná. Přiznat se ovšem nemínil, tak jenom mlčel.

„Mám tě už plný zuby, už mě vážně nebavíš. Vždyť si ani nemáme co říct, myslíš jenom na prachy, prachy, prachy, majetek, nic jiného tě nezajímá. Ještě tak kurvy. Kdy jsme spolu naposledy normálně mluvili, kdy jsme byli třeba na plese nebo na výletě, ty mě snad ani nevnímáš. Ale já už to dál snášet nebudu, ty hajzle. Rozvedu se. Přemýšlím o tom už moc dlouho, tohle je ta poslední kapka.“

Milan strnul, znal Magdu dobře a věděl, že nikdy nemluví do větru ani naplano nevyhrožuje. Jestli teď padlo slovo rozvod, rozhodně to neznamená, že její zlost vyvane, že se hádkou vyčistí vzduch. Magda překročila hranici a udělala to vědomě. Mrcha jedna, kdyby nebyla tak ponořená sama do sebe, nikdy by ho jiné ženské nezajímaly. Věděl, že teď jí to nemůže vyčítat, jenom by nalil olej do ohně. Ona svůj podíl viny momentálně nepřizná.

Chtěl jí říct, že jestli se rozvede, potáhne s holým zadkem, silou vůle ale zadržel slova deroucí se na jazyk. Ne, nemůže si dovolit prohloubit víc propast mezi nimi.

„Magdo, prosím tě, neblbni, to nic neznamená, přece nám spolu bylo dobře, snad to nezahodíme.“ Musí být pokorný, opatrný.

Jeho žena mu věnovala užaslý pohled, hodila mu kalhotky do obličeje a odešla. Milan Strýček za ní hleděl a přemýšlel, na čem teď vlastně je. Snad má šanci všechno ještě nějak zachránit.

V.

Vstupní dveře krátce zaskřípěly a z chodby zavanul chladný, mírně zatuchlý pach. Nebo spíš vůně, Miroslav Petráš nikdy ten jemný závan čehosi důvěrně známého nevnímal jako pach. Cítil v tom vlhkost, to ano, dům byl starý, nepodsklepený a mimo topnou sezonu měl mokré zdi. Zvykl si na to, prožil zde celý život a podle něj nešlo o nic dramatického. V zimě topili, v létě hodně větrali, jenom na jaře a na podzim, anebo při trvalejších deštích byly na zdech patrné vlhké mapy, od podlahy do výše kolen.

Pach vlhké zdi se mísil s vůní naškrobeného prádla, jablek, kávy a čehosi dalšího, co sám nedokázal definovat. Byla to jedinečná vůně, nespletl by si ji s žádnou jinou, po celé roky se nezměnila. Jablka z vlastní zahrady uchovávali v přepravkách pod schody na půdu, ontaria ze staré jabloně vydržela až do jara, ale to bylo všechno. Prádlo už řadu let nikdo neškrobil, dřív to dělávala máma, ale teď pral on a byl rád, když nemusel žehlit. Roztřídit bílé a barevné, nastrkat do pračky a potom pověsit na sušák, to zvládal, ale žehlení nebylo nic pro něj. Ani kávu už dlouho nevařil, sám ji nepil a máma už nemohla, doktor jí zakázal skoro všechno, co ji kdy v životě těšilo.

Sakra, on nemá doma kávu. Rychle se podíval na hodiny, ženská ze sociálky dorazí asi za třicet minut, skočí rychle na roh do vietnamské večerky. Měl by jí přece nabídnout kávu, aspoň si to myslel. Kriticky se rozhlížel kolem a díval se na dům úplně jinýma očima.

Naštěstí tu bylo celkem čisto a uklizeno, máma ho vycepovala, a přestože posledního půl roku téměř nevstávala z lůžka, pořád ho honila. Venku už bylo hezky, otevře dveře na dvorek, aby vyvětral chodbu, možná by tam mohl rozstříknout i nějaký osvěžovač vzduchu, u mámy v pokoji byl pořád nějaký po ruce. Snažila se držet v čistotě a on dělal, co mohl, ale pokoj byl cítit starým nemocným člověkem. Máma si to uvědomovala a bojovala proti tomu s tichou hrdostí, která ho dojímala. Ve skutečnosti nebyla stará, letos jí bude teprve šedesát, a přesto je už skoro na konci. Jasně. Osvěžovač do chodby, ať si baba úřednická nemyslí, že je u nich plíseň, a nechytí se toho. Oba měli s mámou strach, že jim vezmou děti a strčí je do domova.

Potichu vešel do matčina pokoje. Spala. Dřív by se probudila při každém šustnutí, nikdy jí neuniklo, když někdo z nich přišel domů. Hned je volala k sobě a chtěla vědět, co je venku nového. Otravovalo ho to k zbláznění, musel toho tolik stihnout, neměl čas si s ní povídat, a o čem taky? Svého okolí si odjakživa moc nevšímal, matka i ze své postele měla lepší přehled o dění v ulici než on, který po ní mohl chodit. Vždyť ani neznal některé sousedy v okolí, to nedokázala vůbec pochopit. Poslední dobou začala upadat do těžkého spánku, ze kterého se často probouzela dezorientovaná. Mirkovi se po její dřívější čilosti zastesklo.

Postříkal chodbu a vyběhl pro nákup. Vezme ve večerce i čerstvé pečivo a něco k tomu, možná jogurty. Dneska dětem nejspíš nic neuvaří. Byl z nadcházející návštěvy hodně nervózní, vůbec nevěděl, jak to vlastně chodí. Eva nastoupila do výkonu trestu před pár dny, myslel si, že děti automaticky zůstanou doma s ním a s matkou, však se o ně postará. Stejně se staral, i když byla Eva na svobodě.

Jeho sestra byla příšerně nepraktická, nestálá a nezodpovědná, jako by ani nebyli stejné krve. Už jako dítě měla každou chvíli nějaký průšvih a on, starší bratr, ji v jednom kuse zachraňoval a kryl. Napůl fungoval jako otec. Však ten jejich za nic nestál, všem se ulevilo, když se uchlastal. Eva šla tehdy do puberty, už nebyla úplné dítě a otec ji začal otravovat. Mirek nechápal, že máma to nevidí. Sestra se otce bála, vlastně se ho báli oba. Všechny je terorizoval, i matku, všechny je bil. Každou chvíli byl u nich doma pořádný cirkus a nikoho to nezajímalo. Oba se s Evou toulali po škole všude možně, domů se vraceli jako zloději. Nemívali napsané úkoly, občas byli samá modřina, ale nikdo to neřešil. Byl o pět let starší než sestra, každý měli svoji partu. Máma na ně nestačila. Mirek se ještě zvládl vyučit truhlářem, i maturitu si udělal. Byl manuálně zručný a k tomu chytrý a učení mu šlo samo, kdyby měl lepší podmínky, klidně mohl studovat. Eva se ale nedokázala ani vyučit. Už na základní škole měla neomluvené absence, kvůli tomu dostala i dvojku z chování, což pochopitelně nepomohlo.

Ještě neměla ani osmnáct, když se jí narodila dvojčata. Aby toho nebylo málo, nechtěla uvést jméno jejich otce a tvrdila, že se o děti postará sama, že jsou jenom její.

Hrdinství ji zakrátko přešlo, péče o mimina byla vyčerpávající a lezla na nervy, chtěla se ještě bavit a žít. Záviděla svým spolužačkám bezstarostný život. Převážnou část péče o děti převzala tiše a samozřejmě máma a z něho se stal trpělivý a obětavý strejda. Své synovce miloval a Evě vyčítal, že se málo stará. Nakonec přešlo nejhorší období, děti poodrostly a sestra se trošku usadila. Po několika nevydařených pokusech si našla docela dobrou práci a pár let žili spokojeně.

Když se dnes ohlédne, nechápe, proč si tenkrát neuvědomoval, že je šťastný. Bylo to období, kdy si mohl dělat, co chtěl, žil podle svého a zamiloval se. Jenomže pak se to všechno zase zvrtlo, Eva měla průšvih v práci. Jasně, byla nezodpovědná, to věděl, ale taky jí věřil, když říkala, že ji v tom vymáchali i ostatní kolegové. Všem se hodilo, když manko padlo celé na ni. Z Evy udělali obětního beránka. Chlapa, co ji zaměstnával, a tu jeho advokátku Mirek doslova nenáviděl.

Spěchal domů, aby rychle zkontroloval, že je všude opravdu pořádek, a taky nechtěl, aby se máma probudila, zrovna když v domě nikdo není. Kluci by měli ze školy dorazit každou chvilku. Odemykal dveře, když se za ním ozval klapot podpatků.

„Dobrý den, pan Petráš?“

„Jo, to jsem já,“ ohlédl se. Za ním stála drobná osůbka s obrovskými brýlemi na nose a rošťáckým účesem. Krátké vlasy vypadaly spíš jako rozcuchané než učesané a dívka působila velmi mladě, netipoval by ji ani na dvacet.

„Já jsem Kameníková. Ze sociálky. Měla k vám dnes přijít moje šéfová, ale musela na poradu, tak poslala mě.“

„Aha. Tak pojďte dál. Jenom jsem skočil na nákup, děti přijdou ze školy o půl.“

Rychle se podívala na hodinky.

„Jo, to je v pohodě, zatím si popovídám s vámi.“

Přikývl a rychle ji provedl chodbou, v nose ho zaštípal osvěžovač vzduchu. Asi jsem to přehnal, proklínal se a po očku sledoval slečnu Kameníkovou. Nedala najevo, že by se jí cokoli nezdálo, a šla za ním do obýváku.

„Posaďte se. Uvařím vám kávu. Dáte si?“

„Tak já asi radši čaj.“

Zamrzelo ho, že do obchodu letěl zbytečně, vyjmenoval jí, jaké čaje má doma, a ona si vybrala mátový. Než se uvařila voda, nakoukl do matčina pokoje, stále tvrdě spala.

„Tak prosím, tady je váš čaj. Co byste chtěla vědět?“

„Mohla bych vidět pokoj dětí nebo místo, kde mají svoje věci, kde spí, kde se učí a tak?“

„Jasně, pojďte. Ty dveře přes chodbu.“

Dětský pokoj jí ukázal s pýchou. Kluci měli každý svoji postel, skříň a stůl, kde se učili, regály na hračky. Nábytek jim vyrobil sám. Byl uspořádaný zrcadlově a uprostřed byla velká plocha s měkkým kobercem na podlaze, kde si mohli hrát. Do okna se opíralo slunce. Jejich dům byl sice starý a v mnoha směrech volal po rekonstrukci, ale byl velký a měl prostorné místnosti. Kromě kuchyně a tří původních pokojů tu byla ještě jeho část. Původní hospodářské křídlo si zadaptoval pro sebe a vznikla tak další samostatná obytná jednotka. Kluci měli suverénně nejhezčí pokoj z celého domu. Byl rád, že je tu uklizeno a čisto, včera ještě stihl umýt okno a vyprat záclony.

Slečna Kameníková uznale přikývla.

„Támhle ty dveře, to je pokoj Evy, tedy jejich matky, já bydlím ve dvoře. A naproti je mámina ložnice. Ona je nemocná, víte.“

„Aha. Takže se o děti staráte vy sám?“

„Ano. A o mámu taky. Ona Evě s klukama hodně pomáhala, ale teď už nemůže, je to s ní hodně vážný.“

„A jak to všechno zvládáte?“ zeptala se ho se zájmem.

Pokrčil rameny. „Musím. Ale jde to. Kluci jsou zlatí a máma je statečná.“

„Promiňte, já vám nechci lézt do soukromí, ale musím vidět celou domácnost.“

„S tím jsem počítal,“ přikývl a ukázal jí celý dům. Když viděl uznání v jejích očích, zalila ho pýcha. „Je to starej barák, ale docela nám stačí.“

„To nevadí, je to pěkný dům a je tu všechno potřebné. Je vidět, že se staráte.“

Zapisovala si něco do bloku a on ji pozoroval. Ke slovu se přihlásila nervozita.

„Můžu se zeptat, co teda bude? Nedáte je do ústavu, že ne? Těch pár měsíců přece zvládneme.“

„Ono to přece není pár měsíců, ale rok a půl, to je dlouhá doba.“

„To přece klukům nemůžete udělat, stačí, že jim zavřeli mámu, a ještě aby přišli o domov.“

„Tak já bych je u vás nechala, teda ještě si s nima musím promluvit, ale nečekám, že by odsud sami chtěli pryč. Jenomže šéfová váhá, ona je spíš pro ústav, a bude záležet na ní, co navrhne soudu. Ještě mi řekněte, jaké máte příjmy.“

„Proč jako?“

„Tak hodnotíme všechno. Rodina musí mít z čeho žít. Můžete si i požádat o dávky.“

„Mám živnosťák, ale moc mi to poslední dobou nenese, nemám teď čas na práci. Máme mámin invalidní důchod a příspěvek na péči a sem tam něco k tomu vydělám. Ale v pohodě s tím vyjdeme.“ Viditelně znejistěl.

Slečna Kameníková si všimla jeho nervozity. „Nebojte se, kvůli tomu vám kluky neseberou. Vždyť si můžete požádat i o sociální dávky, dělá to kde kdo. Klidně vám vysvětlím, co a jak.“

Chtěl využít její vstřícnosti a poprosit ji o přímluvu, ale domovní dveře se rozlétly a z chodby k nim dolehly hlasy dvojčat.

„Tak já si s nimi promluvím. Trošku je připravte, ať se mě nebojí. A hlavně buďte v klidu. Já si myslím, že to nakonec dobře dopadne.“

VI.

Pondělí bylo oproti očekávání příjemným dnem. Tereza původně měla mít namáhavé soudní jednání, šlo v něm o neplatnost závěti. Věc nebyla právně příliš složitá, v podstatě bylo rozhodující, zda zůstavitelka byla v době pořízení závěti natolik duševně čilá, aby věděla, co činí, a to měl rozhodnout především znalec. Dnes měl být vyslechnutý a ona si pro něho připravila celou sérii otázek. Tušila, že jednání bude vleklé a náročné emočně, když proti sobě stála rozhádaná rodina a účastníků řízení byla plná soudní síň. Spor se totiž týkal všech dědiců a těch bylo devět. Minulé stání proběhlo zhruba před měsícem a trvalo celý den. V jeho závěru se vypotácela z jednací síně jako mátoha.

Dnes proto docela přivítala, když se řízení muselo po pár minutách odročit, protože znalec se omluvil pro nemoc. Jistě, pro její klientku by bylo lepší, kdyby se řízení posunulo k rozsudku, aby konečně věděla, na čem je, Tereza ji chápala. Ovšem nedalo se nic dělat, i tohle se někdy stává a dnes jí to přišlo vhod. Představa, že hned na počátku týdne přijde domů vysílená podobně, jako se to stalo v pátek, ji děsila.

Migréna, která u ní propukla, ji trápila ještě celou sobotu, musela zůstat ležet. Byla nakonec ráda, když jí Kamil zavolal, že Simoniny věci přiveze až příští týden, ani se neptala, proč. Cítila na sobě navíc příznaky počínající virózy, všude bylo plno chřipek, a dokonce i zápalů plic. Rozhodla se, že nebude za hrdinku, a s teplotou si poležela celý víkend. I když se v neděli už cítila o něco lépe, věděla, že by potřebovala zůstat pár dní v posteli a virózu vyležet. Víkendovým poleháváním se jí sice ulevilo, ale nákazu přecházela. Původně chtěla jet za dcerou do nemocnice na návštěvu, cítila potřebu být u ní, třeba k sobě zase najdou cestu. Necítila se moc dobře, váhala, zda v tomto stavu za Simonou vůbec jet, nechtěla ji nakazit. Dopoledne zavolala na oddělení, aby se na dceřin stav přeptala, a sestra jí řekla, že od včerejška platí zákaz návštěv právě kvůli chřipkové epidemii. Takže to bylo vyřešeno a Tereza zůstala doma a kurýrovala se. Přesto ani dnes nebyla ještě zcela ve své kůži.

Vyšla ze soudu a nastavila tvář svěžímu jarnímu vzduchu. O víkendu viděla slunce a jasnou oblohu jenom přes okno, ale teď už cítila sílu jara. Oproti pátku to byla úžasná změna.

Nechtělo se jí zpět do kanceláře. Neměla objednané žádné klienty, sice se jí na stole kupilo pár spisů k vyřízení, ale ty mohly ještě počkat. Dnes stejně měla původně jiný program, takže když jednání odpadlo, má vlastně nejmíň půl dne sama pro sebe. Přešla ulici a vydala se směrem k náměstí. No co, tak se trochu uleje, však je sama sobě šéfem. Prošla si pár obchodů, podívala se na nějaké oblečení, při každé změně roční doby zjišťovala, že vlastně nemá co na sebe. Přitom si nové oblečení kupovala dost nerada, nesnášela zkoušení v těsných kabinkách.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Slepá bába.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.