O sněhu dávných let

zimní a vánoční vzpomínání

Alois Brandstetter

2018

Alois Brandstetter
O sněhu dávných let

Copyright © Alois Brandstetter, 2018
Translation © Ludvík Havel
ISBN 978-80-7511-406-8 (epub)
ISBN 978-80-7511-407-5 (pdf)

Kniha vychází s podporou rakouského Spolkového ministerstva
pro výuku, umění a kulturu
Gefördert aus den Mitteln des Bundesministeriums
für Unterricht, Kunst und Kultur

Z německého originálu Vom Schnee der vergangenen Jahre
vydaného nakladatelstvím Residenz Verlag
v St. Pöllenu a Salzburgu v roce 2009
přeložil Ludvík Havel
Redakce Tereza Houšková
Odpovědný redaktor Michal Hrubý
Obálka Karel Horák podle grafického návrhu Pavla Růta
s použitím fotografie Nathana Wolfeho (Unsplash)
Sazbu a epub připravil Karel Horák
Vydalo nakladatelství a vydavatelství
VOLVOX GLOBATOR
Štítného 17, 130 00 Praha 3
www.volvox.cz
jako 16. svazek edice Faust,
celkově jako svou 1124. publikaci
Vydání první
Praha 2018

Adresa knihkupectví VOLVOX GLOBATOR
Štítného 16, 130 00 Praha 3-Žižkov

Rádio

V adventním čase roku 1948 jsme dostali první rádio. Rodiče byli původně ostře proti, nakonec ale ustoupili našemu dětskému nátlaku, děj se vůle Boží.

Tatínek byl silně konzervativní a popouzelo ho všechno nové, tudíž i lidové přijímače* z doby třetí říše. V tom vězí nějaká čertovina, říkával. Zůstával od časů první republiky přes stavovský stát monarchistou. Vystupoval proti technickým novotám, ale i proti bezbožnému duchu, který z nich vyzařoval. Odmítání tohoto přijímače, to byl projev jeho vzdoru. Bezpochyby měl pro něj i hodnověrné a praktické důvody a netajil je ani před starostou, který otce občas popichoval: Nu, mlynáři, teď si jistě taky pořídíš jeden rádio. Ale určitě ne lidový přijímač, protože ten potřebuje k provozu střídavý proud, a tvůj generátor vyrábí jen proud stejnosměrný. Doma prý ale starosta říkával: Když nemá člověk svůj rádio, nemůže k němu nikdo přijít a obvinit ho, že poslouchá nepřátelské nebo ilegální vysílání.

Byl chladný den na počátku prosince, když se maminka s rádiem vrátila z Welsu domů. Hned ráno nakázala mně a mému bratru Josefovi, abychom jí přišli v poledne naproti k omnibusu (řekla onibusu). Tak jsme ve stanovenou dobu stáli na zastávce a viděli, jak lidé vystupují z přeplněného autobusu. Uprostřed toho chumlu šla malá paní s velkou krabicí, to byla naše maminka s rádiem. Podala nám je, abychom je nesli. Balík to byl těžký a už podle váhy se od něj dalo leccos očekávat. Doma jsme ho před očima celé rodiny rozbalili a postavili na velký stůl. Naše nové rádio bylo aparát se zcela odlišnou přední a zadní stranou. Čelní stěna se dvěma malými polosloupky v rozích připomínala varhany, ale zadní strana byla nevzhledná, deska byla k přístroji na několika místech velmi necitlivě přitlučena hřebíky. Vpředu huj, vzadu fuj, poznamenal bratr Felix. Bedýnka to byla festovní, aspoň se nám to tenkrát zdálo, vypadala jako z jednoho kusu. Natřená byla jako fajnový nábytek do ložnice. Rozhlasový průmysl tehdy totiž zaměstnával i truhláře a malíře.

Po straně přístroje byl umístěn knoflík, jímž se daly nastavit dlouhé, střední a krátké vlny. Maminka ale podotkla, že pro nás přicházejí v úvahu jen ty střední. Kromě toho jí prý prodavač řekl, že většiny názvů měst na přední straně přístroje si nemáme všímat, protože nás se týkají, jak zdůraznil, jen Linec a Mnichov. Mnichov by prý měl být nejvhodnější pro předpověď počasí. Jména stanic mi navíc připadala zmatená, považoval jsem je všechna za vymyšlená: Sottens, Hilversum, Bordeaux, Ceneri, copak někdo něco takového někdy slyšel? Koukni se sem, upozornil mě tatínek, tady jsou i nepřátelské stanice. I jako dítěti mi tehdy bylo hned jasné, že pro nás, selskou rodinu na venkově, přicházejí v úvahu nanejvýš střední vlny. Dlouhé vlny byly jistě určeny pro bohatší lidi ve městě. Krátké vlny jsem pak spojoval s chudšími rodinami dělníků a drobných domkářů. Velmi krátké vlny tehdy ještě nikdo neobjevil.

Maminka řekla, že prodavač náš rádio už nastavil a poznamenal, abychom s tím nehýbali. Vysvětlila mu totiž, že tatínek chce poslouchat jen politické zprávy a ona a my děti vlastně jen koncerty na přání, které prý bývají moc krásné. Když se pak prodavače zeptala, jak se má rádio nařídit, aby bylo možné poslouchat hlavně zprávy a koncerty na přání, hned to sám udělal.

Můj bratr Felix rozuměl technice a fyzice z nás všech nejvíc, i když ještě chodil na základní školu. Tvrdil mamince, že prý měla chtít rádio se šesti lampami. Se šesti lampami už se dá poslouchat docela slušná muzika, povídal. Když jsem později vyprávěl jednomu kamarádovi, že jsme dostali rádio se šesti lampami, jen se ušklíbl, že to nic není, tomu prý se může jen zasmát, protože doma mají rádio s dvanácti lampami. Kromě toho se prý správně říká to rádio a ne ten rádio. Zeptal se mě, zda si nemyslím, že slovo rádio pochází od Radi*, což se ovšem spisovně řekne Rettich. Pak roztáhl ruce, aby mi ukázal, jak velké je jejich rádio se dvanácti lampami. Tak velké máte rádio? podivil jsem se. Připadá mi, že si je pleteš s kachlovými kamny.

Počet lamp hrál v dětských rozhovorech o rádiích důležitou roli, podobně jako počet kamínků v hodinkách. Když někdo dostal k biřmování hodinky, zněla první otázka: Kolik kamínků v nich máš? Navíc musely být náramkové a ne nějaké staromódní, kapesní. Pokud někdo řekl, že v jeho hodinkách je patnáct kamínků, hovor rychle utichal. Patnáct bylo hodně, víc se nedalo ani čekat. Patnáct kamínků, to svědčilo o bohatém kmotrovi. Aby hodinky opravdu za něco stály, musely mít pod sklíčkem vytištěno: made in Switzerland a 15 jewels. Všemu ostatnímu říkaly děti prátr. Další v pořadí důležitosti byla záruka. Jak dlouhou máš na ty hodinky záruku? zeptal jsem se jednou kluka ze sousedství, Řekl, že rok. To se ti můžu jen smát! zvolal jsem triumfálně. Moje hodinky od kmotra mají záruku dvanáct měsíců!

Dlouho jsme nemohli rádio poslouchat, protože jsme neměli možnost je zapojit. Tatínek provozoval vedle svého mlýna malý generátor, který zásoboval dům stejnosměrným proudem. Jenže ten, který přiváděl tatínek z mlýna do domu, byl pro maminku a nás, děti, jen pro zlost. Že se za takový proud nestydí! rozčilovala se maminka na otce. Jen se na něj podívejte, říkávala nám, když bylo světlo pokojové lampy obzvlášť slabé a pokoj ozařovalo jen chabě. Jistě ten mlynář usnul venku na pytlích a zapomněl vysekat lupení kolem lopatek turbiny. A my tu teď musíme sedět potmě, povídala, a nevidíme ani vlastní ruku, když si ji dáme před obličej. Kdybychom se už konečně připojili k elektrárenské společnosti! Taky naše služka si často stěžovala na tatínkův proud. Říkala, že v zimě musí sahat kravám na vemena, aby v té tmě poznala, kterou už dojila a kterou ještě ne. Není prý bohužel kočka, která i ve tmě dobře vidí. Hlavně v zimě, když bylo v Innbachu málo vody a tatínek veškerou její sílu spotřeboval na mletí, posílal nám do domu jen velice málo proudu. Ty to máš dobrý, posmíval se mu jeden ze sousedů, aspoň nemusíš při tý svý lampičce ani zatemňovat. Bylo to na konci války, kdy z lidových přijímačů místo fýrerových proslovů neustále zněla hlášení o leteckých útocích a příletu leteckých eskader a nařizovalo se zatemňovat. Za války i po ní, dokud jsme se nepřipojili k elektrárenské společnosti, byla pro nás zima vždycky velice temná a pochmurná doba. Tohle světlo, říkala maminka, je dobré jen k tomu, aby se zhaslo a šlo spát. Při ručních pracích si člověk jen zkazí oči. A tak ráda by zašívala!

Ovšem na Štědrý den byl náš dům jasně ozářen. Tatínek totiž v tento tak zvaný „skorovánoční den“* vždy již brzy odpoledne odstavil mlýn, přehodil veškerou jeho vodní sílu na starý generátor na stejnosměrný proud a přišel do domu. Pokoj nádherně zářil, byl tak osvětlen, že mi připadal skoro cizí. To je ale světlo! říkávala služka. Tomu se říká světlo! pochvalovala si. Takové by si přála mít po celý rok. To by byla práce ve stáji úplná hračka! Tatínek mrkl na žárovky. Dneska jsem vám pěkně zatopil! dodal pyšně. Ale právě o Vánocích se často stávalo, že některá z nich nevydržela. Žárovky si totiž zvykly na tak malý příděl proudu, že ten vánoční nápor elektřiny byl nad jejich síly. Vánoce tak působily na naše žárovky jako šok. Maminka měla ovšem vždy po ruce svíčky. Bez nich, říkala, bychom si tu krásně poseděli potmě.

Poté, co jsme se rádiu všichni dostatečně naobdivovali a za nějakou dobu je důkladně přezkoušeli, řekla maminka, že teď ten rádio zas vypneme a zapneme ho až na Boží hod v poledne, kdy se z Říma vysílá požehnání Svatého otce. To bude pro náš rádio dobrý začátek a do jisté míry i posvěcení, dodala. O adventu, v postním čase a o svátcích, podotkla, se nesluší poslouchat rádio. Maminka totiž od počátku považovala poslouchání rádia za kratochvíli, která podle církevního přikázání – podobně jako svatební veselí – není vhodná do časů rozjímání. Zábavy, i ty nevinné, prý zlehčují vážnost doby. Tak se podle ní například nehodilo v pátek si jen tak někam vyjít. V pátek to dělají jen usmrkanci, říkávala. Proto každoročně 25. listopadu, na svátek svaté Kateřiny Alexandrijské, patronky mlynářů a vdavekchtivých panen, otočila knoflíkem rádia doleva a řekla: Kateřina, na mou duši, na svůj svátek tanec ruší.

Nákaza

V létě roku 1952 vypukla v Horním Rakousku slintavka a kulhavka a krátce před Novým rokem se objevila i u našich krav. Její čas přichází jen v zimě, na teplo jsou totiž její bacily choulostivé. Horko je dokonce hubí, říkal veterinář. Člověk nemůže tuhle nákazu dostat, protože slintavka a kulhavka postihuje tlamy a paznehty skotu, a člověk nemá tlamu ani paznehty, ale pusu, prsty a na nich nehty. Člověk zkrátka není sudokopytník. Tak je to tedy, uvažoval jsem, i slova mohou chránit člověka před nemocemi. Tehdy se ovšem mluvilo o jednom mladíkovi, který údajně tuhle nemoc dostal, vypadaly mu všechny zuby a musel si toho hodně vytrpět.

Mezi obyvateli panoval v oné zimě z nákazy velký strach. Lidé se bacilů přímo štítili, každý považoval ostatní za nakažené a za bacilonosiče. Utrpěly tím tehdy i mnohé staré známosti a sousedská přátelství. S bacily, povídal veterinář, nemá ovšem tahle nákaza vůbec nic společného, při ní se jedná o viry. Lidi ale raději zůstávali u bacilů. Kdybych tak dokázal těm venkovanům objasnit rozdíl mezi viry a bacily! posteskl si zvěrolékař rezignovaně. Mezi viry a bacily je přece asi takový rozdíl jako mezi koňmi a kravami. Tenhle příklad byl přesvědčivý. Tak viry, říkáte, pane doktore?

Zvěrolékaři nebyli v této kritické době mezi obyvatelstvem příliš oblíbeni. Majitelé hospodářských zvířat je dokonce považovali za nebezpečné šiřitele nákazy. Sedláci si odvykli podávat jim ruku. Ještě řadu let poté, když si náš zvěrolékař stavěl dům, se povídalo: Může za něj poděkovat té nákaze. Za tento krásný dům může být pan doktor vděčný jen a jen svým virům. Viribus unitis*, říkával zvěrolékař, muž se smyslem pro humor a velkou snášenlivostí, když se k němu donesla tato zvěst. Co to říkal? ptali se lidé. Málokdo tomu rozuměl. Předseda selského svazu se navíc nechal slyšet, že sedláci vzdychají a naříkají, a pan doktor jezdí jednou týdně na sezení svého akademického spolku do Welsu zpívat Gaudeamus igitur. Co je pro jednoho radost, je pro jiného žal, říkalo se.

Vánoce onoho roku mám v paměti jako velice smutné. Vánoční nálada ne a ne přijít, přesněji řečeno bylo něco takového úplně vyloučené. V naší obci bylo v tu dobu několik stavení postižených nákazou a stále jich přibývalo. Epidemie přitom nepostupovala důsledně dům od domu, ale na přeskáčku. Štěstí je slepá kráva, nechal se slyšet zvěrolékař. Po vsi se povídalo, že panu doktorovi je všechno fuk. Nakonec nákaza žádný dům nevynechala. Na Štědrý den jsme tenkrát při modlení přidali k růženci krátkou prosbičku: Dej, svatý Leonarde, ať nás a náš dobytek ve stáji Bůh ochrání!

Naše rodina měla starosti i kvůli obchodu. V roce 1950 obnovil tatínek chod své černé pekárny, kterou provozoval už před válkou a která podle živnostenského oprávnění patřila k mlýnu v souladu se starým povolením a licencí tak zvaného Patentu Marie Terezie. Teď se obával, že by se po třítýdenní karanténě, kterou musely postižené domy projít, mohli jeho nedávno získaní zákazníci rozprchnout. Důsledky karantény však postihly nejvíc sedláky, ti navíc v té době museli zastavit i provoz vlastních pekáren a výměnou za obilí se zásobili chlebem od pekaře. I mezi mlynáři byla velká konkurence, byla to doba velkého úbytku mlýnů. V rakouském mlynářství, povídal tatínek, řádí nákaza už dlouho. Myslel i na to, že by se zbavil svého dobytka a tím by mohl předejít možným obchodním potížím, ale k tomu tehdy nedošlo.

Bylo to v pátek po Vánocích, krátce před Novým rokem – otec upekl spoustu chleba, normální selský chléb a hodně chleba do zásoby, což je v Horním Rakousku kolem Vánoc a Nového roku zapotřebí – když tu zničehonic stály naše krávy apaticky ve stáji a už nechtěly žrát. V tlamách se jim záhy objevily hnisající puchýřky, neklamné znamení nemoci. Veškerá opatrnost ani sypání chlorového vápna před dveře a brány nepomohly, o svatém Leonardovi ani nemluvě. Otec došel k názoru, že se na té nákaze vůbec nic nezmění, jestli ji nahlásíme dnes, nebo zítra. Tak s tím ještě chvilku počkáme, uvažoval, a aspoň prodáme chleba pečený do zásoby. Kravám ho dávat nemůžeme, povídal, vždyť už nemůžou žrát. Chleba namočený v pití se ostatně nezřídka dostal do žlabu, když se otec přepočítal o jednu várku, to znamená o jednu pec.

Když nákaza postihla většinu chovu, vrátil se postupně náš společný život do normálu. Zpočátku, když vesnici postihla epidemie, chovali jsme se k těm několika nakaženým kravám jako k malomocným outsiderům, ale jak osudná epidemie zasáhla převážnou většinu selských stavení a začala se chovat demokraticky, byli naopak majitelé několika dosud nepostižených statků považováni za podezřelé podivíny, kteří si nadále nezaslouží žádné ohledy. Kdoví, zda nákazu nezatajili? Statistika je označila za výjimky a tím jim způsobila bezpráví.

Nakonec, po všem tom zděšení, obrovském vzteku a proklínání epidemie se dokonce u postižených objevil šibeniční humor. Hráči metané z domů, které stihla nákaza, se scházeli na zamrzlých rybnících, čímž porušovali podmínky karantény. Rybníky byly záhy skoro plně v jejich rukou. Na jednom jediném se scházeli „nenakažení“, na ně se ovšem pohlíželo jako na „dosud nenakažené“. Postižení nazývali v žertu sami sebe „nakaženým stádem“. Když se k nim chtěl připojit někdo nový, ptal se prosebně: „Smím se u vás, prosím pěkně, nakazit?“

Ani vyhlídky karbaníků při hře nebyly přepočítávány podle pokřiku: Šestky, devítky ukaž, ale: Šestky, devítky nakaž. Světnicím, kde se sedláci v karanténě scházívali ke kartám, se tehdy říkalo „morové jeskyně“. Rčení o kravách a telatech, jež zaujímají v našem nářečí důležité místo, byla teď slyšet velmi často, aktuální situace však pozměnila jejich původní smysl. Když chtěl někdo při hře dělat haura, a nevyšlo mu to, zvolal, jako by se vytasil se zapomenutým trumfem: Kráva je pryč, ať je pryč i tele! Jindy takového frajera popichoval jeho protihráč: Krávy, co nejvíc bučí, dávají nejméně mléka. Špatná karta byla ocejchována jako nakažená. Ale i vysoce ceněné karty a některé postupy byly tehdy kvůli jejich zásadnímu vlivu na výsledek hry označovány jako mor nebo epidemie. Tak dostal průlom při tzv. ‚preferenci‘, velmi radikálním způsobu hry, označení nákaza. Při něm bylo nutné udělat všechny štychy, žádný se nesměl vynechat. Pokud někdo vynesl kartu hned po jejich rozdání, říkalo se tomuto uchvátanému způsobu hry „čerstvě nadojené mléko“. Když jste drželi v ruce karty, které k sobě z větší části nepatřily, říkali sedláci takové sestavě svinský hnůj. K tomu je třeba dodat, že prasečí hnůj na rozdíl od kravského, proloženého slámou, obsahuje kraťounká stébla a dá se snadno nabrat na vidle. Při pohledu na talon povídá jeden z hráčů váhavě: Je tam kravský, nebo svinský hnůj?, to bych teď potřeboval vědět. Podobné žerty nebraly konce.

Zpočátku, když naše krávy onemocněly, byly podmínky karantény velice přísné a o velkorysosti ze strany veterinárních úřadů, ani o nedbalosti ze strany samotných postižených sedláků nemohla být řeč. Nákaza byla velice vážná věc. Když tedy byla podle otcova plánu odprodána většina chleba, chtěli jsme se sestrou Rózou hned následujícího rána, než veterinář uzavře dům, odjet autobusem do Welsu a nevracet se, dokud nebude všechno za námi. Róza si chtěla vzít nové lyže, které dostala k Vánocům, a jet na školní lyžařský kurs, já se tam měl přechodně nastěhovat ke známým, být tak po dobu karantény daleko od rodného domu a chodit z mého dočasného bydliště do školy. Protože je ale známo, že neštěstí nechodí samo, celou noc před naším plánovaným „útěkem do Egypta“ sněžilo, takže zmíněného rána žádný autobus nejel. Sice jsme se na odjezd připravili a vyrazili za ranního úsvitu vysokým sněhem k zastávce, jenže tam jsme museli uznat, stejně jako ostatní cestující, kteří chtěli jet do města do továren – většinou pendleři, dělníci a rolníci, jimž práce v zemědělství nesla jen vedlejší příjem –, že dneska na pokračování v cestě není bohužel ani pomyšlení. Když se po určité době žádný autobus na horizontu neobjevil, odešli všichni domů a strávili den ve vyhřátých světnicích nebo odklízením sněhu. Se smutkem v duši, jako úplná neviňátka, jsme se i já s Rózou brodili se svými taškami, batohy a lyžemi vysokým sněhem zpátky domů. Bylo to k vzteku.

Když maminka později vyprávěla veterináři o téhle další pohromě a tvrdila, že se kvůli zameškání ve škole vůbec nebudu moci zlepšit, řekl jí na to pan doktor: Vis maior, paní Brandstettrová, vis maior, viry a sníh to bohužel nedovolí. A pak se obrátil ke mně jako studentu latiny a vyzval mě, chtěje mě v žertu vyzkoušet a napodobuje přitom – jak už jistě mnohokrát – způsob řeči svého bývalého profesora latiny: Vis maior. Transfer mi fili, přeložte mi to do líbezné němčiny, mladíku nevycválaný. Vyšší moc, pane doktore, řekl jsem suverénně. Bene, bene, pochválil mě. A jak se řekne linqua Latina sníh. Odpověděl jsem: Nix. Maminka se v tu chvíli za mě zastyděla, asi si myslela, že jsem to nevěděl a odpověděl nic*: Ale jdi, zamysli se přece, Lojzo, určitě na to přijdeš, vyzvala mě. K jejímu zjevnému údivu mě ale pan doktor za tuhle odpověď pochválil: Recte, recte. A co to znamená Nix capitis? Přitom si ukazovákem namířil na hlavu. Nepotřeboval jsem tuhle nápovědu: Doslova znamená nix capitis sníh na hlavě, obrazně bílé vlasy. Výborně, usmál se zvěrolékař, eminenter, eminenter. Pak se obrátil k mamince: Jsem přesvědčen, že kvůli škole nemusíte mít žádné obavy, vždyť pan filius už všechno umí. Maminka si ale myslela něco jiného: V latině možná, pane doktore, protože ho ta řeč moc baví, ale v matematice je velice slabý. Profesor s ním není při vyučování vůbec spokojen. Ale, paní Brandstetterová, odporoval veterinář, kdo umí dobře latinsky, musí být dobrý i v logice. A kdo je dobrý v logice, naučí se i matematiku, divinam matheseos disciplinam, vrátil se opět k dikci svého bývalého profesora. Pochvala znalce mě velice potěšila, protože jinak jsem měl docela vážně starost, abych v matematice mohl pokračovat.

Přestoupil jsem totiž z kněžského konviktu v Linci na státní reálné gymnázium ve Welsu, kde jsem sice vynikal v dobrých znalostech latiny, ale v matematice jsem se neobešel bez doučování. Ještě víc jsem je potřeboval po skončení karantény. Ty zbytečně vynaložené náklady bych ovšem našim rád ušetřil. Hodina doučování stála tehdy 15 šilinků. Profesorovi jsem ovšem kromě toho nosil ještě chleba a špek. I akademici se totiž po válce nechávali nalákat na špek. Později nabyly na vážnosti i starobylé předměty ze selských stavení. A když pak pan profesor vychválil panu řediteli gymnázia chléb mého otce, musel jsem ho několikrát přivézt i jemu. Měl jsem s přepravou chleba v autobuse dokonce potíže. Maminka mi dávala do tašky pro pana profesora nebo ředitele chleba právě vytažený z pece. Když jsem s tímhle zavazadlem nastoupil do autobusu a pověsil je do síťky nad sebou, zaplnila záhy celý prostor tak pronikavá vůně čerstvého chleba, že to budilo dojem, jako bychom seděli v pekárně nebo dokonce přímo v peci. Už jsi tu zase s tím čerstvým chlebem! pokřikoval na mě řidič. Věřil jsem, že říkám něco velmi působivého a zároveň omluvného, co odstraní napětí v autobuse, když jsem podotkl: Ten chleba je pro pana ředitele gymnázia, pane řidiči. – Tak už nastup, vyzval mě chápavě. Už i to mě vždycky naplnilo hrdostí, když jsem se dozvěděl, že některá vysoce postavená osobnost ocenila náš chléb a dokonce ho i jedla. Na venkově vznikla zkomolením profesorského titulu hovorová přezdívka „Brotfresser“*. Také tenhle řidič ji jednou použil: Jeden bochník chleba, ještě horký, pro pana Brotfresora…

Zvěrolékař si tehdy přirozeně hned všiml, že jsme konzultaci kvůli podezřelým symptomům nemoci u krav dost dlouho odkládali. Copak vás asi napadlo, když jste viděli, že krávy už tolik dní vůbec nežerou? Přece jste si nemysleli, že drží hladovku nebo dietu? Nebo že jim po skončení adventu začíná postní doba? Tenkrát jsme ale měli služku, která se nemusela moc přetvařovat, aby působila věrohodně, když ho přesvědčovala, že nikdo nic nepoznal. Ještě pár dní, povídá zvěrolékař, a už bych to tu mohl skoro zase otevřít. Ale i tak trvala karanténa ještě dost dlouho.

„Prosím, pane profesore, abyste omluvil mou nepřítomnost ve vyučování, protože naše krávy onemocněly slintavkou a kulhavkou.“ Později jsem se dozvěděl, že tahle omluvenka s otcovým podpisem, kterou jsem poslal do školy, vyvolala mezi spolužáky velké pozdvižení, když ji předseda třídy přečetl. Byl jsem totiž mezi nimi jediný z venkova, ale takový důvod k absenci ze mě udělal opravdového exota: Spolužáci byli převážně děti zámožných obchodníků, úředníků a lékařů z města. Děti sedláků, které v té době chodily na gymnázium, se daly spočítat na prstech jedné ruky. Wels byl sice kvůli svému velkému a pro Rakousko důležitému trhu s dobytkem a taky kvůli svému zemědělskému veletrhu považován za „selské město“, ale mé městské spolužáky tahle venkovská a selská pověst jejich rodného města nijak netěšila. Když jsem jednou ve slohové práci napsal: Wels je selské město, řekl mi jeden ze spolužáků, že to není pravda, protože je to město obchodu a obchodníků. Učitel němčiny, sám syn sedláka, vynesl šalamounský rozsudek a dal tak oběma za pravdu. Hlavním výrobkem, který se tu prodává a kupuje, s nímž se tu zkrátka obchoduje, jsou prý zemědělské stroje. Můj původ mě tehdy vůbec netěšil. Na gymnáziu jsem se totiž neučil jen latinu a matematiku, ale také chápat své venkovanství do jisté míry jako vadu. Nechtěl jsem tomu proto ani věřit, když jsem se po maturitě setkal na univerzitě s poněkud zvláštními a někdy skoro podivínskými kolegy, kteří projevovali až podezřelý zájem o všechno, co souviselo se selským způsobem života. Dopomohli mi tak k mé z jejich pohledu ne docela bezproblémové identifikaci. Svůj selský původ jsem pak uplatnil i v disertační práci o svém rodném dialektu, k níž jsem připojil i slovníček starých selských výrazů. Vedoucí mé práce mi pak řekl, že jsou nejen staré, ale přímo „staroctihodné“. Dnes své poetické vzpomínky dodatečně využívám v tomto vyprávění. Tak jsem možná jeden z mála, komu se životní strasti v dobré obrátily a vyplatily.

Na jeden takový případ sociálního strádání z pocitů méněcennosti si velice živě vzpomínám. Musel jsem vézt těžkopádným žebřiňákem taženým našimi koňmi mlýnské válce ke každoročnímu rýhování a ostření do jednoho zámečnictví ve Welsu. Když jsem dorazil na okraj města, dostal jsem strach nejen z toho, že by se mohli koně znenadání splašit a převrátit vůz, což by mohlo vyvolat zmatek v městské dopravě, ale vyděsilo mě i pomyšlení, že by mě mohl uvidět některý ze spolužáků, jak na našem rozvrzaném žebřiňáku jedu jako čeledín, a vysmál by se mi. Ani koňský postroj, uzda a řemeny neměly v sobě nic vrchnostenského. Tak jsem seděl zaraženě na svém povoze, víc schoulený do sebe než rozhlížející se kolem, uspáván tou dětskou iluzí, že mě nemůže nikdo vidět, když sám nikoho nevidím. Už jsem byl skoro u cíle, když tu mi najednou skutečně přeběhl jeden ze spolužáků přes cestu, i když nevypadal příliš vyděšeně. Hleděl na mě s údivem. Spíš se na mě usmál, než že by se mi vysmíval. Hlásil jsem se jen k přepravovanému zboží, stříbřitě zářivým, na pohled krásným těžkým válcům, ale ne k žebřiňáku a ke koním. Řekl jsem, že koně a vůz máme půjčené od jednoho souseda. Neumíš si představit, vysvětloval jsem mu, jaké haraburdí se ještě najde mezi sedláky. A podívej se na tyhle dvě ospalé fuksy. Tři hodiny se sem vlečou z Pichlu, těch směšných devět kilometrů! Budu rád, až budu mít tuhle cestu za sebou. No, a pak jsme se rozloučili, kamarád chvátal na tenis, jeho instruktor už prý na něj čeká.

Doba karantény byla sama o sobě krásná a klidná. Bylo to nejen nejtišší období toho roku, ale i mého života. Moje dny byly naplněny malováním a čtením. Jen zpočátku jsem musel po večerech trochu pomáhat ve stáji. Cpal jsem kravám, neschopným přežvykovat, do chřtánů chomáčky sena a především krátká stébla jalovce. Muselo se přitom správně sáhnout do tlamy a krmivo dostat až za patro plné horečnatých puchýřků, pak je krávy dokázaly sežrat. Byla to namáhavá práce, ale zabránila tomu, aby zvířata úplně vyhubla a stala se kořistí rasa. Přesto jich však sedlákům nemálo zahynulo a pak je odvezla mobilní jednotka na využití zvířecích těl v Regau. Regau je odvezlo, povídalo se. Že se tomu říká metonymie, jsem se pak dozvěděl při hodinách latiny. Mnoho krav přišlo vinou nákazy o mléko, byly neplodné a byly k užitku tak jedině pro řezníka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy O sněhu dávných let.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.