Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Sarah Winmanová

Slunečnice

Z anglického originálu Tin Man vydaného nakladatelstvím Tinder Press v roce 2017 přeložila Petra Diestlerová.
Jazyková redakce Tereza Nekorancová
Návrh obálky a sazba Vojtěch Kočí
Formát ePub Štěpán Böhm
Odpovědná redaktorka Marie Hajdová

Vydala GRADA Publishing, a.s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7 jako svou 6875. publikaci.
První vydání, Praha 2018, 200 stran
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod.

Copyright © 2017 Sarah Winman
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele.

ISBN 978-80-247-3102-5 (ePub)
ISBN 978-80-247-3103-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-0765-0 (print)

Pro Roberta Caskieho
a pro Patsy

„Už nyní cítím, že mi udělalo dobře jet na Jih,
abych dokázal lépe vidět Sever.“

Vincent van Gogh

v dopise bratru Theovi,

květen 1890

1950

Když už Dora Juddová vůbec mluvila o tom večeru tři týdny před Vánoci, říkala pouze, že obraz vyhrála v tombole.

Pamatovala si, jak stála na zadním dvorku, pozorovala, jak se světla z cowleyské automobilky rozlévají po tmavnoucím nebi, dokuřovala poslední cigaretu a říkala si, že na životě přece musí být něco víc než tohle.

Když se vrátila dovnitř, její manžel houkl: Tak sebou sakra hoď, jo, a ona řekla: Klídek, Lene, a cestou po schodech nahoru si začala rozepínat domácí šaty. V ložnici se na sebe podívala ze strany do zrcadla a dlaněmi zhodnotila postup svého těhotenství, toho nového života, o němž věděla, že to bude syn.

Posadila se k toaletce a podepřela si bradu rukama. Připadalo jí, že má unavené oči, suchou pleť. Přetřela si rty rudou rtěnkou a ta barva jí okamžitě projasnila tvář, s její náladou však nic moc neudělala.

Už ve chvíli, kdy prošla dveřmi Společenského centra, věděla, že sem neměla chodit. Místnost byla zakouřená a sváteční pijani se strkali u baru. Vydala se za manželem do davu skrze závany parfémů, pomády na vlasy, těl a piva.

Už neměla sílu, aby s ním chodila do společnosti, kvůli tomu, jak se choval mezi svými přáteli a jak si dával záležet, aby si důkladně prohlédl každou hezkou mladou holku, která šla kolem, a ověřil si, jestli to ona vidí. Zůstala stát stranou se skleničkou teplého pomerančového džusu, z nějž se jí už začínal zvedat žaludek. Díky bohu za paní Powysovou, která vyrazila přímo k ní a v ruce svírala bloček s lístky do tomboly.

Hlavní cena je láhev skotské whisky, vysvětlila paní Powysová, když Doru odvedla ke stolu, kde byly ceny vystaveny. Potom tu máme rádio, poukázku na ostříhání a úpravu účesu v kadeřnictví Audrey, plechovou dózu s čokoládovými bonbony Quality Street, cínovou placatku a nakonec – při těch slovech se důvěrně naklonila blíž – olejomalbu střední velikosti a velmi nízké hodnoty. Ačkoli jde o pěknou kopii významného evropského uměleckého díla, dodala a mrkla na ni.

Originál Dora viděla při školním výletě do Londýna v Národní galerii v Pimlicu. Tenkrát jí bylo patnáct a byla plná rozporů toho věku. Ale když vstoupila do galerijního sálu, pevně uzavřené okenice kolem jejího srdce se rozletěly dokořán a ona okamžitě poznala, že tohle je život, jaký chce: Svoboda. Možnosti. Krása.

V tom sále byly i jiné obrazy, jak si vzpomínala – Van Goghova Židle a Seuratovo Koupání v Asnières –, ale pro ni to bylo, jako by propadla kouzlu právě této malby, a přesně to, co ji tehdy uchvátilo a vtáhlo ji do rámu, bez možnosti úniku, na ni naléhalo nyní.

Paní Juddová? oslovila ji paní Powysová.

Paní Juddová? zopakovala znovu. Koupíte si teda lístek?

Cože?

Lístek do tomboly?

Ach ano. Jistě.

Zablikala světla a nějaký muž zacinkal lžičkou o skleničku. Místnost se ztišila, paní Powysová okázale zalovila v lepenkové krabici a pak vytáhla první vítězný lístek. Číslo sedmnáct, oznámila s velkou slávou.

Doru příliš rozptylovala nevolnost, aby dokázala paní Powysovou vnímat, a teprve když do ní dloubla její sousedka a upozornila ji: To jste vy!, uvědomila si, že vyhrála. Zvedla lístek a oznámila: Sedmnáctku mám já! a paní Powysová vykřikla: Je to paní Juddová! Paní Juddová je náš první výherce! a odvedla ji ke stolu, aby si vybrala cenu.

Leonard na ni křikl, aby vzala tu whisky.

Paní Juddová? oslovila ji paní Powysová tiše.

Ale Dora neřekla nic, jenom se na stůl dívala.

Vezmi tu whisky! zakřičel znovu Leonard. Tu whisky!

A pomalu, sborem, začaly mužské hlasy skandovat: Whisky! Whisky! Whisky!

Paní Juddová? zeptala se paní Powysová. Vezmete si tu whisky?

A Dora se obrátila, podívala se na manžela a řekla: Ne, mně whisky nechutná. Vezmu si radši ten obraz.

To bylo úplně poprvé, co se mu vzepřela. Stejný akt vzdoru jako uříznout si ucho. A udělala to veřejně.

Odešli ze slavnosti krátce poté. Cestou v autobuse seděli každý zvlášť, ona nahoře, on dole. Jakmile vystoupili, vyrazil rychlým krokem pryč a ona se loudala za ním, v poklidu své hvězdné noci.

Když došla domů, dveře byly pootevřené a uvnitř vládla tma, shora se nic neozývalo. Tiše vešla do zadního pokoje a rozsvítila. Byl to fádní pokoj, zařízený z jedné mzdy, té jeho. U krbu stála dvě křesla a na cestě do kuchyně překážel velký jídelní stůl, který se za ta léta stal svědkem jen nemnoha rozhovorů. Hnědé zdi nezdobilo nic kromě zrcadla a Dora věděla, že by obraz měla pověsit do stínu kredence, mimo mužovo zorné pole, ale nedokázala si pomoct, ten večer ne. A věděla, že jestli to neudělá teď, neudělá to nikdy. Odešla do kuchyně a otevřela jeho bednu s nástroji. Vytáhla kladivo a hřebík a vrátila se ke zdi. Několik jemných klepnutí a hřebík vjel měkce a hladce do omítky.

Poodstoupila. Obraz tam byl nápadný jako nově vybourané okno, ale takové, které nabízí vyhlídku do života plného barev a představivosti, na hony vzdáleného od šedivého svítání tovární čtvrti. Ostře kontrastoval s hnědými závěsy a hnědým kobercem, zvolenými podle mužského vkusu tak, aby na nich nebyla vidět špína.

Bude to, jako by na té zdi vycházelo každé ráno slunce a zalévalo jejich mlčenlivá jídla proměnlivými emocemi světla.

Dveře se rozletěly a málem vypadly z pantů. Leonard Judd se vrhl po obraze a Dora se pohnula rychleji než kdy dřív, postavila se před malbu, zvedla kladivo a řekla: Udělej to, a já tě zabiju. Jestli ne teď, tak až budeš spát. Ten obraz jsem já. Nedotkneš se ho, budeš ho respektovat. Dneska se nastěhuju do pokoje pro hosty. A ty si zítra koupíš jiné kladivo.

To všechno kvůli obrazu se slunečnicemi.

Ellis

1996

V přední ložnici, opřená mezi knihami, stojí barevná fotografie tří lidí, ženy a dvou mužů. Tísní se v rámečku, vzájemně se objímají a svět za nimi je rozostřený a po obou stranách odříznutý. Vypadají šťastně, opravdu. Nejen protože se usmívají, ale také kvůli tomu, že mají v očích jakousi lehkost, radost, něco, co všichni sdílejí. Obrázek vznikl na jaře nebo v létě, to se dá poznat podle oblečení (trička, světlé barvy a podobně) a samozřejmě také z toho světla.

Jeden z mužů na fotografii, ten uprostřed, s rozcuchanými tmavými vlasy a laskavýma očima, v tom pokoji spí. Jmenuje se Ellis. Ellis Judd. Fotografie se mezi knihami skoro ztrácí, pokud nevíte, kde ji hledat, a jelikož Ellis už necítí žádnou touhu číst, nic ho nenutí přejít k tomu snímku, vzít ho do ruky a zavzpomínat na ten den, ten jarní, nebo letní den, kdy obrázek vznikl.

Budík zazvonil v pět odpoledne jako vždycky. Ellis otevřel oči a bezděky se obrátil k polštáři vedle sebe. Oknem dovnitř padal soumrak. Pořád byl únor, nejkratší měsíc, který vždycky působí, jako by neměl nikdy skončit. Vstal a vypnul budík. Pokračoval nad schody do koupelny a postavil se před záchodovou mísu. Rukou se opřel o zeď a začal si vyprazdňovat měchýř. Už se vlastně nemusel opírat o zeď, šlo jen o bezděčný pohyb člověka, který tu oporu kdysi potřeboval. Pustil sprchu a počkal, dokud se z vody nezačalo pářit.

Umytý a oblečený zamířil dolů a podíval se na hodiny. O šedesát minut se předcházely, protože je loni v říjnu zapomněl přeřídit. Ale na tom nesešlo, protože za měsíc se bude čas zase posouvat dopředu a problém se vyřeší sám. Zazvonil telefon, jako vždycky, a on ho zvedl a do sluchátka řekl: Ahoj, Carol. Ano, jsem v pohodě. Tak díky. Ty taky.

Zapálil hořák a uvařil si dvě vejce. Vejce měl rád. Jeho otec také. Nad vejci se scházeli ve shodě a smíření.

Vyvezl kolo do mrazivé noci a rozjel se po Divinity Road. Na křižovatce s Cowley Road počkal na mezeru v proudech aut směřujících k východu. Touhle trasou už jel tisíckrát a mohl při ní vypnout hlavu a splynout s černým přívalem. Odbočil k pavučině světel, která tvořila areál automobilky, a vydal se k lakovně. Bylo mu pětačtyřicet a každý večer se divil, kam se všechny ty roky poděly.

Když vešel do dílny, v krku mu ulpěl pach lakového benzinu. Kývl na pozdrav mužům, s nimiž se kdysi přátelsky stýkal, v šatně odemkl svou skříňku a vytáhl z ní brašnu s nástroji. S Garvyho nástroji. Každý z nich byl ručně vyrobený a byly určené k tomu, aby se s nimi člověk snadno dostal pod promáčklinu v plechu a vyklepal ji. Lidé tvrdili, že on je v tom tak zručný, že by dokázal vyklepnout důlek na bradě a obličej by si toho ani nevšiml. Ale všechno se naučil od Garvyho. Když přišel první den, Garvy vytáhl pilník, uhodil do vyřazeného dveřního panelu a řekl mu, ať promáčklinu vyrovná.

Ruku musíš držet naplocho, vysvětloval mu. Takhle. Nauč se vycítit nerovnost. Dívej se rukama, ne očima. Zlehka přes ni přejížděj. Vnímej ji. Hlaď ji. A teď jemně. Najdi ten hrbolek. Poodstoupil a zadíval se na něj, s koutky úst svěšenými a s kritickým výrazem.

Ellis sáhl po jedné z karosářských kovadlinek, opřel ji o promáčklinu a shora začal opatrně poklepávat kladívkem. Měl přirozený talent.

Poslouchej, jak to zní! hulákal Garvy. Zvykni si na ten zvuk. Podle zvonění poznáš, jestlis to vyhmátnul správně. A když Ellis skončil, zvedl se, spokojený sám se sebou, protože dvířka byla hladká, jako by je právě vylisovali. Garvy řekl: Myslíš, žes to vyhladil, co?

A Ellis řekl: No jasně. A Garvy zavřel oči, přejel dlaněmi po opravě a řekl: Ne, není to vyhlazený.

Tenkrát při práci poslouchali hudbu, ale teprve poté co se Ellis naučil rozpoznávat zvuky, které kov vydával. Garvy měl rád Abbu, nejvíc se mu líbila ta blondýna, Agnetha Jaksejmenuje, ale nikdy to nikomu jinému neprozradil. Časem však Ellis pochopil, že jeho parťák je tak osamělý a tolik touží po společnosti, že vyhlazování promáčkliny je pro něj, jako by rukama klouzal po ženském těle.

Později v kantýně přicházeli ostatní, vždycky se postavili za něj, přejížděli si dlaněmi po smyšlených ňadrech a pasech a šeptali: Zavři oči, Ellisi. Cítíš to, ten malý hrbolek? Cítíš to, Ellisi? Cítíš?

Garvy ho sice poslal do předváděcího salonu pro „předváděcí ženu“, pitomec jeden, ale jinak si z něj nikdy neutahoval. A když šel do důchodu, řekl mu: Rád bych ti předal dvě věci, Ellisi, chlapče. Zaprvý – dávej si na práci záležet a čeká tě tady dlouhý život. A zadruhý – svoje nástroje.

Ellis si vzal ty nástroje.

Garvy umřel rok po odchodu do důchodu. Automobilka pro něj znamenala kyslík. Usoudili, že když neměl nic na práci, prostě se udusil.

Ellisi? oslovil ho Billy.

Cože?

Říkal jsem, že na to máme pěkný večer, zopakoval Billy a zavřel skříňku.

Ellis vytáhl hrubý pilník a uhodil s ním do vyřazeného panelu.

Tak do toho, Billy, řekl. Vyklepej to.

Byla jedna ráno. V kantýně bylo rušno a ve vzduchu se vznášel pach hranolků, pastýřského koláče se zapečeným hovězím a něčeho rozvařeného zeleného. V kuchyni hrálo rádio, do jídelny pronikala „Wonderwall“ od Oasis a servírky si zpívaly s rádiem. Ellis byl další na řadě. Světla zářivek bodala, on si zamnul oči a Janice se na něj ustaraně podívala. Ale Ellis jen řekl: Zapečené hovězí a hranolky, Janice, prosím.

A ona opáčila: Už se to nese. Tak prosím, zlato. A je to chlapská porce.

Díky.

Dobrou, zlato.

Ellis přešel ke stolu až v rohu a vytáhl si židli.

Můžu si přisednout, Glynne? zeptal se.

Glynn zvedl hlavu. Posluž si, utrousil. Jak se daří, kámo?

Dobře, odpověděl a začal si balit cigaretu. Co to čteš? zeptal se.

Harolda Robbinse. Musel jsem tu knihu zabalit do novin, víš přece, co je tahle banda zač. Tvrdili by, že to jsou prasárničky.

A je to dobrý?

Výborný, odpověděl Glynn. Ani trochu předvídatelný. Zvraty, násilí. Rychlý auta, rychlý ženský. Hele. Tady je fotka autora. Jen se na něj mrkni. Mrkej na ten styl. To je chlápek podle mýho gusta.

Kdo je chlápek podle tvýho gusta? Nejsi ty maličko přihřátej, Glynne? zeptal se Billy a přisedl si k nim.

V tomhle kontextu je chlápek podle mýho gusta někdo, s kým bych se chtěl kámošit.

Takže s náma ne?

To bych si radši ukousnul ruku. Bez urážky, Ellisi.

V pohodě.

Pokud jde o styl, v sedmdesátkách jsem se mu trochu podobal. Vzpomínáš, Ellisi?

Jako něco z Horečky sobotní noci? zeptal se Billy.

Já tě neslyším.

Bílý oblek, zlatý řetězy?

Neslyším tě.

Dobrá, dobrá. Příměří? navrhl Billy.

Glynn se natáhl pro kečup.

Ale, začal Billy.

Ale co? zeptal se Glynn.

Vsadím se, že když začala sobota jak z medu, tak sis řekl jedu, nastala hodina Há, horečka mě žene a mám zase bene, zanotoval Billy.

O čem to mele? zeptal se Glynn.

Nemám tušení, řekl Ellis tiše a odstrčil talíř.

Venku pod nočním nebem si zapálil cigaretu. Teplota klesla a on vzhlédl k obloze a napadlo ho, že asi bude sněžit. Řekl Billymu: Neměl bys Glynna takhle vytáčet.

Billy odpověděl: Když on si o to koleduje.

Nikdo si o to nekoleduje. A ty kecy o přihřátejch si nech.

Hele, ukázal Billy. Ursa major. Vidíš ji? Velká medvědice.

Slyšels mě? zeptal se Ellis.

Hele – dolů, dolů, dolů, nahoru. Šikmo. Dolů. A nahoru, nahoru. Vidíš?

Slyšels, co jsem říkal?

Jo, slyšel jsem tě.

Vydali se zpátky do lakovny.

Ale viděls ji? zeptal se Billy.

Ach Bože, povzdechl si Ellis.

Rozezněla se siréna, montážní linka zpomalila, muži začali předávat práci a rozcházet se. Bylo sedm hodin a ráno bylo pošmourné. Ellis si nedokázal vzpomenout, kdy naposledy viděl slunce. Po směně si připadal neklidný, a když se ho zmocnil takový pocit, nikdy nejezdil rovnou domů, protože by ho tam přepadla osamělost. A tak si někdy vyjel na kole až k lesu na vrchu Shotover nebo k vesnici Waterperry, aby zabil hodiny času tupým pálením mílí v lýtkách. Díval se, jak se světlo svítání šíří mezi stromy, a poslouchal zpěv ptáků, který mu konejšil uši po rachotu strojů. Snažil se na nic moc nemyslet, ne tam venku v přírodě, a někdy to zabralo a jindy ne. Když to nezabralo, při zpáteční jízdě si říkal, že jeho život je na hony vzdálený tomu, jak ho původně zamýšlel.

Podél Cowley Road se po asfaltu rozlévaly kalužinky oranžového světla z pouličních lamp a duchové dávno zmizelých krámků číhali v mlhách vzpomínek. Betts, Lomasova cykloopravna, Estelle, Mabelino zelinářství, všechno to bylo pryč. Kdyby mu někdo v dětství řekl, že až bude dospělý, Mabelin obchod tam nebude, nevěřil by tomu. Na jeho místě teď stálo vetešnictví s názvem Druhá šance. Jen málokdy mívalo otevřeno.

Projel kolem starého Královského biografu, kde se před třiceti lety Billy Graham, ten proslulý televizní kazatel, z velkého plátna zářivě usmíval na půldruhého tisíce svých věrných. Majitelé obchodů i kolemjdoucí se shromažďovali na chodníku a sledovali davy valící se ze dveří kina. Pijani před hospodou U Městského znaku rozpačitě přihlíželi a šoupali nohama. Předěl mezi nestřídmostí a střízlivostí byl jasně zřetelný. Ale copak tahle ulice netvořila vždycky jakýsi bod napětí mezi východem a západem? Mezi dvěma konci škály, mezi těmi, kdo mají, a těmi, kdo nemají, ať už jde o víru, peníze, nebo toleranci?

Přejel přes most Magdalen do té druhé země, kde vzduch voněl knihami. Zpomalil, aby před ním mohla unaveně přejít dvojice studentů – vstávali časně, nebo si ještě nešli lehnout? Těžko říct. Zastavil a u tržiště si koupil kelímek kávy a noviny. Řídítka držel jednou rukou a pak si odpočinul u zdi na konci Brasenose Lane a upíjel kávu. Díval se, jak turisté s krhavýma očima využívají brzkého rána po časovém posunu. Máte tady krásné město, prohodil jeden z nich. Ano, odpověděl a dopil kávu.

Druhý den v dílně čekal Rover 600, který právě sjel z linky. Ellis se podíval do záznamové knihy na poznámky od denní směny. Zase levý přední blatník. Vylovil z kapsy bílé bavlněné rukavice a natáhl si je. Přejel špičkami prstů po poškozeném místě a stěží nahmátl nerovnost, tak nepatrnou, že ji sotva zachytilo světlo na laku. Narovnal se a protáhl si záda.

Billy, zkus to ty, řekl.

Billy natáhl ruku. Bílé rukavice přejížděly po karosérii. Zaváhaly, vrátily se. Bingo.

Tady, oznámil Billy.

Máš ji, souhlasil Ellis a vytáhl kladívko a kovadlinku. Párkrát poklepat, řekl. To bude stačit. Rychle a zlehka. Do toho.

Zkontroloval blatník. Tvořil dokonalou stříbrnou linii a Billy se zeptal: Tys chtěl vždycky dělat tohle? A on překvapil sám sebe, když přiznal: Ne. A Billy se zeptal: Tak co? A on odpověděl: Chtěl jsem kreslit.

Siréna zahoukala a oni společně vyšli do štiplavého mrazu. Ellis si narazil čepici přes uši a pevněji si uvázal šálu. Když vytahoval z kapsy rukavice, musel se rozběhnout za papírovým kapesníkem, který mu vyškubl náhlý poryv větru. Billyho smích mu nevadil, Billyho smích byl vlídný.

Mám v pátek rande, prohodil Billy.

Kam půjdete?

Asi do hospody. Do některý z těch ve městě. Máme se sejít u Památníku mučedníků.

Vážně? opáčil Ellis. Kde máš vlastně kolo?

Tamhle, vedle toho tvýho, řekl Billy. Nevím, proč jsem navrhnul, že se sejdeme právě tam, žádný jiný místo mě nenapadlo. A koukni se na tohle, dodal a ukázal si ze strany na nos. Beďar.

Skoro není vidět. Tahle se ti líbí?

Jo, líbí se mi, fakt se mi líbí. Je pro mě až moc dobrá, řekl Billy.

A potom se zeptal: Ty někoho máš, Ellisi?

A on řekl: Ne.

A potom Billy řekl něco, co nikdo jiný nikdy neřekl. Řekl: Terry povídal, že tvoje žena umřela?

A vyslovil to tak jemně a zpříma a bez zábran, jako by smrt lásky byla něco normálního.

Ano, potvrdil Ellis.

Jak? zeptal se Billy.

To ti Terry nepověděl?

Řekl mi, ať se starám o sebe. A to klidně můžu, víš. Jestli mám.

Autonehoda. Před pěti lety.

Ale doprdele, řekl Billy.

A Aledoprdele byla jediná příhodná odpověď, pomyslel si Ellis. Ne: Ach, to je mi líto, ani To je hrůza. Prostě Aledoprdele. Billy ten rozhovor řídil tak, jak se to už dlouho nikomu nepodařilo, a teď řekl: Vsadím se, že právě tehdy jsi začal brát noční, viď? Myslel jsem si, že to nebude kvůli penězům. Určitě jsi nemohl spát, viď? Já myslím, že bych pak už nedokázal nikdy spát.

Billy to ve svých devatenácti letech pochopil. Zastavili se v bráně a uhnuli stranou, aby mohla projíždět auta.

Billy navrhl: Chci si zaskočit do Leys na pivo. Nepůjdeš taky?

Ne.

Budu tam jenom já. A rád si s tebou povídám. Nejsi jako ti ostatní.

Ostatní jsou v pohodě.

Chodíš vůbec někdy na skleničku, Elle?

Ne.

Stejně se budu snažit dál. Udělám z tebe svůj projekt.

Tak běž. Utíkej.

Uvidíme se zítra, Elle! a Ellis se díval, jak jeho parťák mizí mezi tucty ostatních, kteří mířili k sídlišti Blackbird Leys. Nasedl na kolo a pomalu se rozjel zpátky na západ. Přemýšlel, kdy mu ten kluk vlastně začal říkat Elle.

Bylo osm ráno a obloha nad South Parkem začínala blednout. Na předních sklech a ptačích hnízdech se usadila jinovatka a chodníky se leskly. Ellis otevřel hlavní dveře a odvedl kolo do chodby. Dům mu připadal studený a bylo to tam cítit kouřem ze spáleného dřeva. V zadním pokoji položil ruku na radiátor. Byl zapnutý, ale bojoval z posledních sil. Ani si nesundal bundu a rovnou připravil dřevo a zapálil v krbu. Uměl dobře rozdělávat oheň. To byla vždycky jeho práce, zatímco Annie otevírala víno a roky ubíhaly. Třináct jich bylo. Třináct let hroznů a tepla.

Vytáhl ze skříňky láhev skotské a vrátil se ke krbu. V tichu ozvěna průmyslového rachotu slábla, nyní zůstaly jen plameny a tiché klapání dvířek od aut v novém dni, který venku začínal. Tohle byla vždycky nejhorší doba, kdy ho tichá prázdnota dokázala přimět lapat po dechu. Ona tu byla, jeho žena, stín v koutku zorného pole, který se mihne ve dveřích nebo v odrazu v okně, a on se po ní musí přestat rozhlížet. A whisky pomáhala – pomáhala mu projít kolem ní, když oheň uhasl. Občas se však za ním vydala nahoru, a tehdy si začal brát tu láhev s sebou, protože ona stála v rohu jejich ložnice a dívala se, jak se svléká, a když už vrávoral na hraně spánku, nakláněla se k němu a ptala se ho na věci jako: Vzpomínáš, jak jsme se prvně potkali?

A on řekl: Jasně že ano. Přivezl jsem ti vánoční stromek.

A?

A zazvonil jsem a voněl jsem borovým jehličím a trochu zimou. A uviděl jsem přes sklo ve dveřích, jak se k nim blíží tvůj obrys, a pak se dveře otevřely a ty jsi v nich stála, v kostkované košili a džínech a v tlustých ponožkách, které jsi nosila místo pantoflí. Tváře jsi měla růžové, oči zelené, vlasy rozhozené po ramenou a v klíně soumraku se zdály blond, ale později jsem v nich objevil odstíny červené. Jedla jsi vdolek, po kterých voněla celá chodba, a ty ses omluvila a olízla sis prsty a já si v té kožešinové čepici připadal hloupě, a tak jsem si ji sundal, zvedl jsem stromek a řekl: Předpokládám, že tenhle je pro vás, slečno Anne Cleaverová? A tys odpověděla: Předpokládáte správně. Sundejte si boty a pojďte za mnou. A já jsem je poslušně skopl a šel jsem za tebou a ani jsem se neohlédl.

Odnesl jsem stromek do obýváku, kde hřebíčky prorážely kůru pomerančů, a poznal jsem, kde jsi sotva před pár minutami seděla. Otisk tvého těla byl na pohovce ještě teplý a vedle něj ležela otevřená knížka, stůl s prázdným talířkem, propínací svetr a pomalu hasnoucí oheň.

Umístil jsem stromek do stojánku a pomohl ti zakrýt ho zlatým papírem. Od zlatého papíru jsem přešel ke svítícím řetězům, od řetězů ke koulím a od koulí jsem se natáhl do výšky a posadil na špičku hvězdu. Když jsem slezl dolů, zastavil jsem se vedle tebe a už nikdy jsem nechtěl odejít.

Zeptala ses: Ty nemusíš nikam jít?

Ne, odpověděl jsem. Jen zpátky do obchodu.

Už nemáš doručit žádné stromky?

Žádné, řekl jsem. Tys byla můj poslední.

Takže, co je v obchodě? zeptala ses.

Michael. Mabel. A skotská.

Aha, řeklas. Ta slavná dětská knížka!

Zasmál jsem se.

Máš hezký smích, řeklas.

A potom jsme nemluvili. Vzpomínáš? Vzpomínáš, jak ses na mě dívala? Jak strašně jsem z tebe byl nervózní? A zeptal jsem se tě, proč na mě tak zíráš.

A tys řekla: Přemýšlím, jestli to mám s tebou risknout.

A já řekl: Ano. Ano je jediná odpověď.

Zatímco soumrak přecházel v tmu, běželi jsme přes Southfield, drželi se za ruce, jednou se na chvilku zastavili ve stínech a já jsem ochutnal vdolky na tvých rtech a jazyku. Zastavili jsme se na Cowley Road. Přepravky obvykle vystavené před Mabeliným obchodem už byly sklizené a z otevřených dveří se ozývala nahlas puštěná hudba – „People Get Ready“ od The Impressions. Stiskla jsi mi ruku a řeklas mi, že je to tvoje oblíbená písnička. Michael byl v obchodě sám, tancoval a nahlas si zpíval s kapelou a ve dveřích stála sestra Teresa a dívala se na něj. Přešli jsme ulici a připojili se k ní. Hudba dohrála a my jsme zatleskali a Michael se uklonil. Sestra se zeptala: Přijdeš letos o Vánocích do kostela, Michaeli? Takového zpěváka bychom potřebovali.

On na to: Bohužel ne, sestro. Kostel není nic pro mě. A dodal: Máte všechno, co na ten velký den potřebujete? A ona odpověděla: Máme. A on: Počkejte, a odešel dozadu. Tady prosím, řekl.

Jmelí, zasmála se. Pod ním jsem už hodně dlouho nestála. Popřála nám všem veselé Vánoce a odešla.

A kdo je tohle? zeptal se Michael a podíval se na tebe. Já řekl: Tohle je Anne. A tys řekla: Vlastně Annie. A on opáčil: Slečna Vlastně Annie. Líbí se mi.

To bylo v roce 1976. Tobě bylo třicet. Mně pětadvacet. To jsou podrobnosti, o kterých by tě nikdy nenapadlo, že si je budu pamatovat.

Všichni tři jsme seděli venku v zahradě za obchodem. Byla zima, ale když jsem měl vedle sebe tebe, necítil jsem chlad. Mabel nás přišla ven pozdravit a tys vstala a řekla: Posaďte se k nám, Mabel. A ona řekla: Dneska ne. Půjdu si lehnout a poslouchat hudbu. Jakou hudbu? zeptala ses. Ale ona neslyšela, prostě odešla zpět dovnitř.

Rozdělali jsme oheň v cihlovém ohništi, pili pivo a jedli pečené brambory a chumlali se do dek, když se nám začal srážet dech a objevily se hvězdy, křehké jako ledové krystalky. Naše slova přerušil zvuk trubky a my jsme všichni tři vyskočili na zadní zeď, vytáhli se na ni za prsty a zadívali se přes zpustlý, zarostlý hřbitov. Spatřili jsme tmavou siluetu trumpetisty, který se opíral o strom.

Kdo je to? zeptala ses.

Dexter Shawlands, odpověděl Michael.

A to je kdo?

Mabelin někdejší milenec. Jednou do roka sem chodí a hraje její písničku.

To je láska, řeklas.

Nazítří budík zazvonil v pět odpoledne jako vždycky. Ellis se prudce posadil. Měl sevřené hrdlo a bušilo mu srdce. Veškerá důvěra v sebe sama, kterou snad měl, se během spánku rozplynula. Znal tu náladu a věděl, že je to kurevská nálada, protože byla nepředvídatelná, a tak se vykulil z postele, dokud to ještě dokázal. Vypnul budík, což mělo být jeho první vítězství toho dne. Tím druhým bude, že si vyčistí zuby. V pokoji byla zima a on přešel k oknu. Pouliční lampy a šero. Zazvonil telefon a on ho nechal zvonit.

První sněhová přeháňka přišla, když jel na kole po Divinity Road. V těle cítil tíhu a kdysi se ji pokusil vysvětlit jednomu doktorovi, ale doopravdy pro to neměl slova. Byl to prostě pocit, drtivý pocit, který se mu šířil z hrudi a těžkla mu z něj víčka. Jakési uzavírání, z nějž mu slábly ruce a obtížně se mu dýchalo. Když projížděl bránou továrny, vůbec si tu cestu nevybavoval.

Během směny byl roztržitý a odtažitý a ti, kdo znali jeho minulost, varovali ostatní rychlým pokývnutím nebo mrknutím jeho směrem, které naznačovalo „nechte ho na pokoji, lidi“, a dokonce i Billy držel hlavu sklopenou. Jakmile nápor práce povolil, posadil se Ellis ke své skříňce, vytáhl tabák a začal si balit cigaretu. Billy ho zarazil a řekl: Co to děláš, Elle? A Ellis se na něj jenom díval a pak ucítil chlapcovu ruku na rameni. Už zvonilo, řekl Billy. Večeře, Ellisi. No tak. Vezmi si věci.

V kantýně cítil, jak mu cuká noha. V ústech mu vyschlo a byl tam příliš velký hluk, rozléval se všude kolem a pronikal mu pod kůži a on cítil, jak mu buší srdce. A pach z vaření byl drtivý a on měl před sebou talíř plný jídla, protože se to už rozneslo a Janice ho litovala, a tak mu nadělila obrovskou porci, a muži okolo brblali, ale ona je umlčela tím svým pohledem. A teď se do toho Billy s Glynnem zase dali. Četl jsi někdy Hřebce od Jackie Collinsový, Glynne? Kdo ne? Měla by to být součást školních osnov. Dělals to někdy na houpačce, Glynne? Vlastně jo, ty pitomečku. Fakt? Na dětským hřišti?

Ten hluk. Ten zasraný hluk, a on se zvedl od stolu. A pak byl venku a padal sníh a on slyšel, jak padá. Podívej se nahoru, nahoru, a on to udělal. A už byl zase klidný, tady venku a sám, jen on a sníh. Hluk zeslábl a tichý šum dopravy se zvedal k nebi.

Billy vyšel ven a uviděl ho, jak se dívá vzhůru a na tvářích má slzy, které zmrzly dřív, než stihly spadnout. A chtěl Billymu říct: Jenom se snažím udržet to všechno pohromadě, to je všechno.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Slunečnice.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.