Copyright © Luděk Bukač, František Suchan, 2018

Předmluva © Vladimír Vůjtek

Fotografie © Jana Mensatorová

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN epub 978-80-7565-390-1

Pro Aničku, Lukáše a Leničku, má tři krásná vnoučata.

Předmluva

Vladimíra Vůjtka, bývalého trenéra hokejové reprezentace

Vážení sportovní přátelé,

dostává se vám do rukou nevšední autobiografie Luďka Bukače. Muže, který dokázal v našem hokeji uspět v mnoha rozličných rolích. Nejprve jako výborný útočník přelomu padesátých a šedesátých let, poté jako vynikající ligový trenér, který vedl Spartu, Košice a České Budějovice, pedagog na Fakultě tělesné výchovy a sportu a především jako úspěšný kouč reprezentace. Domácí titul mistrů světa 1985, jímž završil svoji pětiletou éru u národního týmu Československa, a po návratu ze zahraničích štací i první porevoluční zlatá medaile ze šampionátu 1996 ve Vídni rámují jeho kariéru.

Za nevšední považuji tuto knihu proto, že propojuje velmi poutavě vyprávěné vzpomínky bohaté životní cesty pana Bukače s jeho myšlenkami zasazujícími prožité události do kontextu hokejových dějin. Ukazuje, jak se měnil vývoj nahlížení na trénink. Pasáže, které se čtou skoro samy a potěší pamětníky i milovníky historie, proto střídá někdy i těžší čtení, ale výsledný mix za to stojí. Přináší celkový pohled na naše hokejové dějiny viděný navíc stále jedněma a těma samýma očima člověka, který všechno prošel jako přímý aktér.

Pan Bukač velmi zajímavě popisuje roli hvězd různých generací, jako byli Vladimír Zábrodský, Vlasta Bubník, bratři Holíkové, Ivan Hlinka, Vladimír Martinec nebo Jiří Kochta. Tito hráči se vždy vymykali jednotné taktice a ve správný moment do hry dokázali přidat intuitivně něco svého, osobitého. Něco, co zařídilo úspěch jejich týmu. Ačkoliv šel dnešní hokej hodně dopředu po stránce silové, taktické i bruslařské, pan Bukač správně zdůrazňuje, že tito jedinci by se po určité adaptaci prosadili i v dnešní době. S tím mohu jako svědek spousty jejich výkonů jen souhlasit.

Pan Bukač jako jeden z mála vrcholových hokejistů vystudoval vysokou školu, je doktorem filozofie. Vedle jeho profesních kvalit ho považuji za inteligentního, cílevědomého a váženého člověka, který si vždy šel za svým. Jako trenér si uměl postavit dlouhodobý tréninkový plán, vybrat si pro něho vhodné hráče a budovat tým schopný dosáhnout na nejvyšší mety. Vždyť tehdy v Praze 1985 porazil i neotřesitelnou rudou mašinu Viktora Tichonova.

Na trenérskou dráhu se pan Bukač připravoval už během své hráčské kariéry a dostal se na stáže do Kanady i Ruska k Anatoliji Tarasovovi, díky čemuž měl před ostatními náskok. Dokážu si představit, jak taková jedinečná zkušenost začínajícího trenéra ovlivní, na mě totiž mělo velký vliv už jen pozorování zkušených koučů Štemproka či Potsche, jejich reakcí v různých krizových situacích i mimo tréninky.

Není těžké vybavit si své první setkání se jménem Luďka Bukače. V roce 1961 jsem jako čtrnáctiletý se zaujetím sledoval v televizi počínání našeho národního týmu na šampionátu ve Švýcarsku, kde jsme poprvé porazili Sovětský svaz a bez porážky obsadili druhé místo. Tehdejší centr jihlavské Dukly v tomto úspěchu sehrál významnou roli.

Osobně jsem ho potkal až o několik let později, to už trénoval. Po dohodě jeho Sparty a druholigových Vítkovic, kde jsem působil, jsem se jako mladý hráč účastnil stáže na sparťanském soustředění v Litvínově. Poznával jsem rozdíly mezi tréninkovými metodami našeho klubu a špičkovým týmem první ligy. Pan Bukač mi jako jedenadvacetiletému zakřiknutému klukovi dával užitečné rady pro zlepšení výkonnosti, to vše mezi tehdejšími hvězdami československého hokeje, jako byli třeba Pavel Wohl, Karel Masopust, Jiří Kochta, Jan Havel a další. Po dvou týdnech jsem – snad v předtuše toho, co přijde – poděkoval za možnost a dříve, než bylo dohodnuté, odjel do Ostravy.

Nebylo však vůbec snadné se do ní dostat přes celou republiku, do níž zrovna vtrhla vojska Varšavské smlouvy. V této knize se dozvíte i to, co tehdy v srpnu osmašedesátého potkalo sparťany po návratu domů. Jak pan Bukač vystupoval, asi nejlépe vystihuje historka z roku 1978, kdy jsme my Vítkovičtí společně se Spartou vyrazili na turnaj do sovětského Volgogradu. Před odjezdem zpátky se dva kamarádi, jeden hráč od nás, jeden ze Sparty, někde zapomněli do ranních hodin. Do autobusu na letiště jsme ty dva museli doslova vynést. Na přední sedačce už tam přitom seděl velmi respektovaný trenér Bukač. Po očku jsem sledoval, jak se zachová, až uvidí ony společensky velmi unavené chlapce. S kamennou tváří hráče pokeru dělal, že se ho to netýká.

Přesně tak působil, kdykoliv jsem ho viděl. Vždy se stejným výrazem, bez teatrálních gest. Byl takový i na střídačce.

Souhrou okolností jsem to mohl být já, kdo by se v roce 1997 dostal na jím uvolněné místo u reprezentace. Neoficiální nabídku jsem však odmítl, jelikož se v národním týmu tehdy coby hráč zabydloval můj syn a já se nechtěl dostat do střetu zájmů.

Konec pana Bukače byl vcelku nečekaný. Čtvrt roku po zisku zlata na vídeňském mistrovství světa se tehdy hrál Světový pohár, před nímž národní mužstvo nemělo dostatečný prostor na přípravu. Naše vystoupení skončilo fiaskem a na trenéra se snesla vlna kritiky, která neustávala ani v pokračující sezoně. Na to konto rezignoval, zde vysvětluje proč. Stejně tak popisuje důvody, proč se k trenérské práci na vrcholové úrovní už nevrátil.

Vážím si odkazu Luďka Bukače, který za sebou zanechal. Odkazu, který po přečtení této knihy jistě doceníte ještě více než jen při pohledu na výčet jeho úspěchů.

Vladimír Vůjtek

Prolog

Věděl jsem, že nejsme schopni vyhrát. Vnitřně jsem to cítil, k čemuž nebyla potřeba žádná velká odbornost. Viděli to diváci, kteří vyjádřili svoji nespokojenost deštěm plechovek na led sportovní haly, a dávno předtím to museli vnímat i sami hráči.

My pro Švédy nebyli soupeř.

Nebyli jsme ve hře, nechytali jsme se. S mužstvem plným velkých jmen z NHL, s Jágrem, Nedvědem, Reichlem, Holíkem, Ručinským, Šlégrem, Hamrlíkem či Langem v sestavě jsme nebyli schopni předvést něco, cokoliv, co by nám dávalo šanci na úspěch. Na výsledkové tabuli jsme sice prohráli 0:3, zasloužili jsme si ale daleko výraznější potupu.

Pokud zůstává zápas hratelný, je každý trenérský zásah důležitý. Pokud je evidentně ztracený jako tehdy při onom ostudném výkonu v rámci Světového poháru 1996, je úplně jedno, čím se snažíte vývoj zvrátit. I já jsem tedy zůstal rezignovaný.

Jako hráč jsem takovou ostudu v životě nezažil.

Jako trenér do té doby vlastně taky ne.

Měl jsem to odpískat předem a odstoupit ještě před turnajem, vážně měl. Tak, jak jsem původně chtěl. Měl jsem poslechnout svůj vnitřní hlas a nenechat se odradit materiálními složitostmi, jež by v takové chvíli poškodily celý realizační tým.

Tohle totiž nebylo moje mužstvo. Tohle byla sešlost hráčů po dovolené. Zatímco vedle střídačky nám smutně postávali kluci, kteří čtvrt roku předtím propluli bez jediného problému mistrovstvím světa ve Vídni, na ledě se prali sami se svou nepřipraveností hokejisté, jejichž největší devízou pro tuto akci byla smlouva s klubem NHL. Jinak neměli co nabídnout, protože lehkomyslně podcenili přípravu. Nehráli ti nejlepší. Hráli ti, které si organizátoři přáli. Hráli ti, kteří nebyli správně nažhavení, oddaní bezpodmínečně se podřídit úspěchu.

Poprvé v trenérském životě jsem cítil, že s tím nedokážu nic udělat. Připadal jsem si jako člověk před jistou smrtí.

Po prvním přípravném utkání mi to bylo jasné. Po prvním tréninku. Po první omluvence, že si ten který hráč místo zápasu raději odpočine.

Věřte mi, jestliže zdravý hokejista nechce hrát, vždycky za tím něco stojí.

Celé aranžmá předchozího úspěchu, úžasný výkon mladých kluků ve Vídni a návrat na světový trůn, to vše se během těch pár letních dnů rozplynulo. Triumf, na jaký jsme čekali jedenáct let, se ostatně předtím odbyl jako samozřejmost. Místo aby šéf svazu Karel Gut navenek prodal, co jsme dokázali, škudlil na prémiích pro šampiony, kteří dělali jméno českého hokeje. Brzy nato přitom začal peníze počítat po miliardách.

Světovým pohárem odstartovala sezona, v níž jsem si definitivně uvědomil, že tohle je zcela jiný svět, než na jaký jsem byl zvyklý. Že moje schopnosti nestačí na usměrnění sil, jaké do prostředí našeho sportu během několika porevolučních let vpluly. Okolnosti mě přesvědčily, že bez vysoce organizovaného zázemí tuto práci nelze úspěšně vykonávat. Vědom si tohoto těžkého úkolu, bez hluku a nároků jsem dobrovolně odešel.

Mohl jsem vést národní tým na největším hokejovém podniku své doby v Naganu, smlouva mě k tomu zavazovala.

Mohl jsem usilovat o pozici předsedy svazu.

Mohl jsem ždímat své renomé, poukazovat na někdejší úspěchy a do toho si dál číst v novinách negativní názory na svoji adresu od některých hráčů i redaktorů. Místo toho jsem se odporoučel a nic z toho, čeho jsem ještě mohl být součástí, mi nechybělo. Odešel jsem s čistým svědomím. Po padesáti letech, jež jsem ve svém životě zasvětil hokeji a jako přímý aktér v mnoha rolích tak sledoval, jak se tato hra mění, vyvíjí a posouvá. Po nesčetných hodinách práce, jíž jsem dával všechno, co jsem mohl. Po rozličných a nelehkých epochách nejen hokejových dějin, skrze něž jsem prošel se vztyčenou hlavou a pocitem, že se mohu i přes složitost doby sám na sebe podívat do zrcadla.

Rád vám o tom všem budu na následujících stránkách vyprávět.

Okouzlení mejdlíčky

Dětství, válka a začátky s hokejem v době LTC

Za život jsem mohl být účastníkem i divákem mnoha stovek hokejových utkání a zrovna tak tréninků. Dojmů z nich mám nespočet, těch krásných i rozpačitých. Nad všemi však ční po dlouhá desetiletí jeden jediný. Ten nejsilnější.

Štvanice.

Obraz, jaký mi vždy vyvstane na mysli, má přímo filmový nádech. Okouzlující scéna. Je mráz, z řeky lehce stoupá pára. Na mostě před zimním stadionem v obou směrech staví tramvaje. Ještě ty stařičké, s otevřenými boky a okny, co v zimě zamrzaly a vy jste si na ně mohli kreslit prstem. Zacinkají a zase se rozjedou. Od zastávek proudí ke schodům davy lidí, na tribunách bude zase narváno.

Však jim taky za chvíli ukáže své umění Vladimír Zábrodský a jeho LTC.

Buckna, Konopásek, Roziňák… Všichni ta jména známe.

Stojím namáčknutý mezi spoustou mužů a žen v dlouhých kabátech a hltám umění chlapů, kteří budou brzy ve svém oboru oficiálně nejlepší na světě. Hltám ho stejně jako mnohatisícový hučící dav na ochozech prvního československého stadionu. Hltám ho s vědomím, že se brzy stanu jedním z nich.

Vždyť si mě vybrali. Prošel jsem. Otec Zábrodských a Buckna se na mě podívali a souhlasili, že můžu přijít opravdu trénovat, líbilo se jim moje bruslení.

Na vedlejší ledové ploše štvanického stadionu, jíž se pro její rozměry říkalo nudle, čekalo snad po každém ranním tréninku žáků pár dalších dětí z ulice s bruslemi. Chtěli na sebe upozornit a předvést, že si taky zaslouží vstoupit do atraktivního společenství.

LTC, jeden z nejlepších týmů meziválečné Evropy, už tehdy mělo zvuk. Bylo všeobecně známé, že se jedná o značku zaručující na svoji dobu špičkovou hokejovou i společenskou úroveň. Co však pro hokej definitivně zlákalo mě, byly vlněné červené, možná spíš rudé, a žluté svetry s nápisem LTCP, Lawn Tennis Club Praha. Nosili je i dorostenci. Když jsem byl jednou v zimě šestačtyřicátého roku na stadionu omrknout, zda se zrovna nekoná veřejné bruslení, trefil jsem se do jejich zápasu.

Ty dresy, mejdlíčka se jim říkalo, vypadaly senzačně. Hned jsem věděl, že je chci taky oblékat.

Dvakrát jsem se proto ještě vyrazil podívat, jak vypadá zkouška, po níž vás buď přijali do klubu, nebo vám řekli, že to máte zkusit za měsíc. Nebo taky za dva. Stál jsem za mantinelem a koukal, jak Buckna, Zábrodský či jeho otec vzali jednoho ze svých stávajících svěřenců a nechali ho ukázat určité prvky bruslení. Uchazeči jeden po druhém museli zvládnout, co oni.

Někdy se třeba dva noví zalíbili, někdy taky žádný.

Majka neboli Matěje Bucknu jsem nikdy předtím nespatřil ani na fotce, přesto jsem spolehlivě věděl, že to je on. Pověst ho předcházela, z rozhlasových reportáží ho znala celá země. Kanaďan se slovenskými kořeny, který už od třicátých let působil jako hrající trenér v LTC a vedl i národní mužstvo, s nímž v sedmačtyřicátém roce vyhrál světový šampionát. Teď stál opřený o mantinel a sledoval možné budoucí žáčky. Modrá kožená bunda s červenými rukávy, silná, zdatná postava.

Ano, to musí být on.

Byl to zvláštní pocit, když na mě o týden později hleděl, jak klopím brusle na jednu a druhou stranu a kroužím kolečka.

Živý Buckna. Živý Zábrodský. Páni.

Dnes by se řeklo, že jsem zvládl agility skating, tehdy to znamenalo, že jste předvedli, jestli a jakým způsobem se dovedete pohybovat po ledě. Vladimír Zábrodský si zakládal na kroužcích, obratech, stabilitě. Díval se, jak kdo zvládá opakovat, co po něm chtěl. Jak u toho vypadá. Jedno, jestli jste byli rychlí nebo pomalí, museli jste jednoduše umět bruslit. Prokázat obratnost. Hokejistu už z vás pak udělali, nebo se o to alespoň pokusili.

Věřil jsem si. Už dřív na zamrzlé řece jsem získával pocit, že mám určité nadání. Důvěru ve vlastní schopnosti ovlivňuje pociťování náznaků, jež vám ukazují, jak si stojíte v očích ostatních. Vnímal jsem, že se ve hře dokážu prosadit. Jestliže se nás sešlo víc a udělali jsme si dva kapitány, kteří si volili týmy, já patřil mezi ty, s nimiž chtěl každý hrát. Díky takovým drobnostem nabíráte sebevědomí.

Na zkoušce se nás sešlo šest včetně mého o rok staršího bráchy Zbyňka. Za čtvrt hodiny bylo hotovo, potom si nás svolali a padl napjatě očekávány verdikt.

Já měl příští neděli dorazit na trénink.

Bratr se nakonec chytil v ČLTK, druhém pražském klubu, já patřil do LTC. K elitě. K těm, kteří nosili ta úžasná mejdlíčka.

O týden později jsem tak nasedl na tramvaj, přes rameno hokejku, na ní pytel se skromnou výstrojí a bruslemi a kodrcal jsem se kolem Vltavy z Podolí ke Štvanici. Zíral jsem na ubíhající ulici a ohromně se těšil. Lhal bych, kdybych tvrdil, že jsem už tehdy tušil, že začíná něco velkého, něco, co určí můj celoživotní osud. Ale nezapomenutelný ten den rozhodně byl.

V širších souvislostech všechno odstartovalo už daleko dřív, ještě než jsem vůbec mohl cokoliv ovlivnit. Narodil jsem se sice v Ústí nad Labem v pětatřicátém, ale už po roce se celá naše rodina přestěhovala. V pohraničí kvetl nacionalismus, život tam byl napnutý, mnohdy i přímo nebezpečný. Děda mého otce, jednoho ze šesti bratrů, tedy prodal knihkupectví a vydali se do Prahy. Táta pak sehnal byt v Podolí. V jedinečné čtvrti táhnoucí se kolem řeky. Tam jsem vyrůstal a odtud jsem měl i všechny kamarády. Shodou okolností samé chytré kluky ze slušných rodin, co se dobře učili a měli vztah ke sportu.

Vltava tehdy zamrzala, vždycky alespoň na měsíc, na ní jsem se naučil bruslit. Chodili jsme nejčastěji do hafnu, přístavu pod vyšehradskou skálou. Vždy se tam držel nejlepší led. Lampy z nábřeží ho osvětlovaly a umožňovaly nám zůstávat vždycky dlouho do večera.

Zažil jsem však i zimy, kdy lampy svítit nesměly. Válečné zimy. Spousta souvislostí mi vzhledem k věku docházela až později, ale v paměti mám ty výjevy dodnes.

Třeba hořící Grébovku, park na rozhraní Vinohrad a Nuslí. Dostala zásah při velkém bombardování v únoru 1945, kdy si prý americké bombardéry spletly Prahu s Drážďany. Normálně se vždycky rozezněly sirény a my doma vzali stoličku a utíkali se schovat do sklepa, než poplach skončil. Tentokrát jsme nestihli nic. Sotva zahoukaly, už to padalo. Mohutný nálet. Zápalné bomby, takové zvláštní plechovky, práskaly všude okolo a dávaly strašlivé rány. Bydleli jsme v přízemí v ulici Na Zlatnici, kousek nad Podolskou vodárnou, a jen pár stovek metrů od nás schytávaly domy přímé zásahy. Začalo to krátce po poledni, zrovna jsme byli doma. Máma nás s bratrem chytila, přitiskla si nás na prsa a nalepili jsme se ke komínu, což byl postup, jaký nám otec neustále opakoval.

Když už to nestihnete do sklepa, tak alespoň komín!

Trvalo asi čtvrt hodiny, než rachot utichnul. Potom jsme vyšli na ulici a slyšeli o hořící Grébovce. Vyrazili jsme tedy s kamarády na kopec sledovat obří šlehající plameny. Když jste malé dítě a nic se vám nestane nebo neztratíte někoho blízkého, přetrvá ve vás i takováto událost především jako zážitek. Přestože všude okolo zůstali mrtví lidé a ohromné škody, nikdy jsem si nepřipouštěl, že by některá z bomb mohla nějak ublížit i mně nebo mému nejbližšímu okolí.

Život v protektorátu v mých vzpomínkách symbolizuje jeden starý Žid, který bydlel nedaleko nás a měl atraktivní ženu. Vždycky se dlouho procházel se psem. Vybavuju si, jak jsme hrávali na ulici fotbal a on nás sledoval, na kabátě mu svítila žlutá hvězda. V nedalekém sanatoriu tehdy býval velký lazaret SS a zdejší vysocí důstojníci mezitím navštěvovali jeho manželku. Bylo evidentní, že se tak snažil uchránit sebe i ji od transportu do koncentračního tábora.

Do roka však jeho procházky ustaly. Zjistili jsme, že oba jsou pryč. Nezachránila ho.

Začátkem pětačtyřicátého roku se mi narodila sestra. Během pražského povstání, sedmého května, se pak rozneslo, že Podolím pojedou německé tanky a ženy a nás děti bylo třeba ukrýt na Vyšehradě. Máma musela nechat kočárek dole u řeky, jen by zdržoval, sestru tak nesla na rukou. Po návratu jsme ho našli na stejném místě.

Rozstřílený, s dírami po kulkách.

Pár dnů nato zase stejnými místy utíkali Vlasovci před Rudou armádou směrem na Benešov. Potom už dorazili Rusové. Vidím jako dnes, jak si po skupinkách brali lodičky a na Vltavě lovili ryby pomocí granátů. Hodili je do vody a čekali, co po jejich vybouchnutí vyplave na hladinu.

Na hladinu, která když na zimu zase zamrzla, už jsme se na ní opět bezstarostně proháněli. Náš život plynul dál, velké světové události jsme nevnímali.

Ještě mi nebylo ani deset, když jsme spolu s bratrem a kamarády Milošem a Pavlem Hlavicovými na dvorku jejich činžáku v dřevěné boudě založili vlastní hokejový klub SK Racek. Za svitu petrolejové lampy jsme kuli plán na první utkání proti partě Jardy Kricnera. I ono se odehrálo v hafnu, kde kotvily jachty.

Den před zápasem jsme připravili hřiště a zdejší převozník pan Martínek nám udělal malé branky. Nastoupili jsme pět proti pěti, hráli nepřetržitě asi hodinu a půl a my vysoko zvítězili. Upřímně, tehdy jsem exceloval, ačkoliv i brácha a bratři Hlavicovi a další kamarád Pepík Hanibal si vedli velmi dobře. Jardův otec, který jeho partu dirigoval, nervózně chodil sem a tam a jen kroutil hlavou.

Tak dopadla má první konfrontace se soupeřem.

Už tehdy jsme měli své sportovní vzory a chtěli jsme být jako oni. Nahoře na Děkance třeba hrálo bandy SK Podolí, jehož zakladatelem a klíčovou funkcionářskou i hráčskou postavou byl doktor Václav Roubík. Advokát, který po příchodu komunismu emigroval do Ameriky, kde udělal ohromnou kariéru u Singera, výrobce světoznámých šicích strojů. Za místní tým nastupovali skvělí hráči jako Venca Roziňák, Franta Žák nebo Franta Žůrek. Borci, kteří zvládali všechno, k čemu se postavili. Jakýkoliv sport, byli to všeherní umělci.

Vyhazovali ošoupané hokejky, které my sbírali. Pro naše potřeby dostačovaly bohatě. Mít hůl po Roziňákovi, to bylo něco. Hledali jsme i ztracené puky či míče na pozemák.

Na ulicích tehdy nestála žádná auta a veškeré naše sportování se tak odehrávalo přímo tam. Stačilo zazvonit, kdo zrovna může ven a šli jsme na věc. Ať už na fotbal, na hokej nebo jen si zazávodit v běhu kolem domovního bloku. Na Schwarzenberském ostrově se zase v létě hrál nohejbal a volejbalové debly. Při každém přijíždějícím parníku jsme plavali do vln nebo jezdili na maňasech, malých dřevěných loďkách. Vymysleli jsme pokaždé něco.

Našimi největšími hrdiny však zůstávali hokejisté. Především image hráčů LTC, kteří tvořili páteř národního mužstva, posilovala atraktivní dojem z prostředí, které se stávalo víc a víc populárním. Díky rozhlasu a novinám je znal v podstatě každý v republice. Byli jako herci z Národního. Věděli jste o nich a pamatovali jste si jejich jména, aniž jste kdy vůbec zavítali přímo na Štvanici na jakýkoliv zápas.

A já je měl tak blízko.

Mým sousedem v baráku navíc byl populární rozhlasový reportér Stanislav Procházka, partner ještě známějšího Josefa Laufra. Často se zájmem sledoval i naše sportování, přičemž pro nás to byl někdo, protože se stýkal se slavnými hráči.

Domácí mistrovství světa začátkem roku 1947 způsobilo přímo poprask, o hokeji se mluvilo všude a dostat se na nějaký zápas se rovnalo zázraku. Sám jsem stál frontu na lístky, která se táhla daleko od stadionu. Už už jsem se blížil na řadu, ale příroda byla mocnější.

Musel jsem si odskočit.

Nakonec se na mě přece jen dostalo, což o to, ale kdybych vám měl dnes vyprávět jakýkoliv dojem z utkání, které jsem sledoval, nevypáčíte ze mě jedinou kloudnou vzpomínku. Všechno jako bych měl v mlze, opojený světem, který mi tolik učaroval.

Pamatuju si zklamání, když národní tým v podstatě v přímém souboji o zlato prohrál se Švédy. A jak čeští diváci nosili na rukou Rakušany, kteří potom senzačně Švédsko porazili a nám tak zařídili první titul světových šampionů. Tehdy za překvapivý výsledek mohl špatný led, který Švédům vyloženě nevyhovoval, ale i takové události historie přináší. Rakušané zkrátka vyhráli a ze Zábrodského a jeho spoluhráčů se díky emocemi umocněnému triumfu stali o to výraznější velikáni naší historie.

Každý malý kluk chtěl být hokejistou.

Sám jsem to neměl jinak. Zatímco dnes se v naprosté většině někdo dá na sport z rozumových pohnutek, v mém případě v tom tehdy nebylo nic jiného, než cit. Toužil jsem se stát součástí toho přitažlivého – a dnes si uvědomuji že i romantického – prostředí. Fascinovala mě hra jako taková, ale i styl, jaký hokejisté symbolizovali. Cestovali na Západ a chodili nádherně oblékaní. Vypadali báječně, nosili semišové boty na surové gumě, klobouky, kabáty montgomeráky, kožené bundy a brýle mcarthurky jako američtí důstojníci, které nikdo jiný u nás v té době neměl. Jezdili na motorkách a později v tudorech, luxusních modelech ze škodovácké automobilky. Jednoduše moderní šlechta.

Užasle jsem pozoroval detaily jejich běžných rutin. Způsob, jakým si utahovali tkaničky a utírali brusle, jak se mezi sebou bavili, jak přicházeli k šatnám na Štvanici. Jak se pohybovali po ledě. Byli to frajeři v tom nejlepším slova smyslu.

Všechno jsem měl možnost sledovat pěkně zblízka, v podstatě každý den jsme s kamarády na stadionu šmejdili, motali se okolo. Znali jsme vrátné v čepicích se zlatými nápisy ZIMNÍ STADION, Seidl a Zikmund se jmenovali, ledařovi Oldovi Šimrovi jsme pomáhali hrabat sníh, uctivě zdravili strojníka Wilda, ředitele Ranušku i jeho ženu, která v kase prodávala lístky. Vždy, když si tohle vybavím, mám ohromnou zlost na politiky, kteří v roce 2011 souhlasili s likvidací Štvanice. Kdo o zboření tohoto svatostánku a kulturní památky rozhodl, je podle mě idiot, jiné vysvětlení nemám. Vždyť i kdyby to místo sloužilo jen jako památník našeho hokeje, mělo by to smysl.

Pan ředitel Ranuška nás měl rád. Coby malým hokejistům nám dal permanentku, abychom mohli chodit na zápasy zdarma. Stejně jsme se ale z hecu schovávali do skříněk, když po veřejném bruslení procházel zázemí dávkař Kubát z berního úřadu, aby provedl kontrolu, že jsou všichni pryč. Byl na nás přísný, ale zároveň věděl, že taky hrajeme a fandil nám. Pokud už nás načapal, skončilo to rozumnou domluvou.

Neušli jsme ani pozornosti kustoda LTC, zaměstnaného na plný úvazek, který byl na Štvanici taky skoro pořád. Jmenoval se Pleticha, ale kvůli jeho drobné postavě se mu říkalo Šory, z anglického short. Mimo péče o tým se staral i o šatny. Postupně nám začal dávat drobné úkoly a na mě zvlášť držel. Za to, že jsem zametl kabinu, mě nechal stát v jejím rohu, když se scházeli hráči na trénink. Byl to stísněný dřevěný prostor s drátěnými kójemi a sprchami na chodbě, přesto obsazený těmi slavnými chlapy působil přímo aristokraticky.

Tam jsem slyšel, co si mezi sebou povídají. Včetně s přízvukem hovořícího Matěje Buckny. Jak třeba komentují mladou, tehdy zhruba šestnáctiletou Áju Vrzáňovou, pozdější mistryni světa v krasobruslení, která často trénovala souběžně na hlavní ploše. Byla jí neustále nablízku maminka, a i na tohle téma padaly zajímavé poznámky.

Jednou mě Šory zavolal, ať uklidím a počkám na něj, že pro mě bude mít zajímavou věc. LTC zrovna dorazilo ze Švýcarska ze Spengler Cupu a já dostal na rameno velkou tašku, kterou jsem měl odnést k Molochovu, zástavbě funkcionalistických činžáků vedle letenského fotbalového stadionu.

K Zábrodským.

Otevřel mi Oldřich, mladší z bratrů, za ním jsem zahlédl starého Zábrodu, jejich otce. Předal jsem tašku, dostal pětikorunu a měl zážitek, jaký jsem mohl vyprávět. Byl jsem doma u Zábrodských, u nejvlivnější hokejové rodiny těch časů.

Ještě se divíte, že jsem se v té době stal hokejistou? Moje dětské cítění mi nedávalo jinou alternativu.

• • •

Na své první utkání jsem dorazil s ukrutně ztupenými bruslemi. Půjčili mi náloketníky a rukavice, dresů bylo právě tolik, abychom se rozdělili na dva týmy, na červené a žluté. Hráli jsme jen mezi sebou jako předzápas A-týmu, což byla tehdy běžná praxe. Ne tedy vždy. Pokud bylo špatné počasí, led musel nejdřív zkontrolovat Vovka Zábrodský a dát souhlas, že na něj můžeme vyjet, abychom ho příliš nerozjezdili. Určil i jak dlouho tam smíme zůstat.

Tribuny už se plnily tisícovkami lidí, kteří sledovali, co umíme. Hučeli i aplaudovali. Pokaždé se jednalo o pořádný zážitek, přestože nešlo o žádné výsledky počítané do tabulek. Šlo o to, ukázat se. Překonat toho druhého.

Při své premiéře jsem však moc úspěšný nebyl. Neustále jsem padal. Snad po každém pokusu o prudkou změnu směru nebo brzdu jsem skončil rozmáznutý na ledě, po zápase mi tedy kustod zase výstroj sebral s tím, že si ji nezasloužím. Že ji dostanu, až se zlepším.

Nejčastěji nás tehdy trénoval bratr Josefa Trousílka, jedné z našich nejpopulárnějších hokejových postav, obránce LTC i mistrů světa. Úžasně si z mých prvních spoluhráčů vedl jakýsi Kája Pohorský, vzorový slušňák. Vždycky si vzal puk, mezi všemi projel a dal tak spoustu gólů. Fanoušci mu tleskali, časem ho dokázali i coby caparta poznat. Jako dospělý ale hokej nikdy nehrál. Úplně zapadnul.

To já se postupně zlepšoval. Jen co jsem si brusle nechal naostřit.

Ale nemyslete si, ono to tehdy nebylo tak snadné, skoro nikdo to neuměl. Speciální přístroje žádné neexistovaly. Na Moráni bylo velké nožířství pana Střihavky, který na stadion posílal své zaměstnance, ale ti ne vždycky brousili správně. Jediný, o kom se postupně rozneslo, že brusle dokáže ideálně připravit, byl nějaký Tonda Strachota na Strossmayerově náměstí. U něj se dlouho střídala celá hokejová Praha.

Ono už jen sehnat brusle CCM prolite, kvalitní železa, na něž se nýtovaly boty, bylo ještě ve čtyřicátých letech umění. Vyráběly se v Kanadě. U nás byly k dostání jen kosmosky s přišroubovanými noži z měkké ocele, co často praskala, nebo odolnější celokovové džeksny. Jen špičkoví hráči, a to ještě jen ti nejlepší, měli CCM a na nich kanadské Tackaberry nebo dokonce Kangaroo, pevnější a elegantnější boty z klokaní kůže. Já jako malý dostal k Vánocům džeksny a byl nadšený, jak jsem jen mohl být. Vůbec netuším, kde je táta tehdy sehnal. Byl to nesmírný dárek.

Pár let po válce ještě trvalo, než v Rathově pasáži v ulici Na Příkopě začali ve zdejším sportovním obchodě prodávat český model hokejových bot vyráběných ševcem Horou. Kožené horovky s červenou špičkou se dělaly na zakázku, a i mně je táta brzy obstaral.

Přesto, že vybavení něco rozhodně muselo stát, nepředstavoval tehdy hokej výsadu bohatých. Trénink byl totiž zadarmo. Výraznější investici vyžadovaly jen zmíněné brusle, výstroj jinak byla šitá často podomácku a vyplněná filcem. Chrániče, které se daly sehnat v obchodě, se vyztužovaly bambusovými pruty, než časem nastoupil papírový umakart. Plasty a tvrzená hmota pronikly do hokejového vybavení až o mnoho let později. I proto bylo všechno hned mokré. Stačilo, aby člověk spadnul a výstroj okamžitě nasákla a ztěžkla, hlavně kalhoty. Jo, to výbava, jakou měli Harringay Racers, anglický tým profíků, který k nám dorazil na zájezd v roce 1950, to bylo něco jiného. Vždyť jejich brankáři už chytali opravdovou lapačkou. Jen jsme na ně zírali.

Hokejky se za našich časů daly sehnat také jen dvou druhů. V Praze je vyráběl jistý pan Svoboda, proto se jmenovaly libertky od anglického překladu jeho příjmení. Dělal nejkvalitnější, pěkné hole. Po převratu v osmačtyřicátém, kdy vznikaly národní podniky, potom rozjel výrobu Artis, do jehož produktů patřily třeba i tenisové rakety. Zatímco libertka zpočátku pocházela z jednoho kusu dřeva, do něhož se čepel dole vklínila, artisky už byly lepené z plátů. Samozřejmě všechno tehdy ještě s rovnými, velkými lopatami. Hrálo se s nimi ale skvěle, člověk měl ohromný cit pro vedení puku. A když někdo z prvního mužstva hokejku zlomil a odhodil, my se mohli přerazit, abychom ji ulovili. Znali jsme totiž truhláře jménem Jakub, zaměstnaného na zimáku, který ji za bůra slepil tak, že z ní udělal kus div ne lepší než originál. Co my s takovými holemi ještě nadělali parády. Však i Zábrodský si u něj nechával renovovat ty, na něž nejvíce zvyknul.

Hokej tehdy hráli kluci ze všech společenských vrstev. Jen se mnou v týmu byste našli jednak Karla Larische, syna hraběnky, která ho vodila na tréninky v honosném kožichu, ale třeba i Pepíka Zörnera ze sklepního bytu v Holešovicích. Zatímco na ulici jste je od sebe rozlišili na první pohled, na ledě jsme si všichni byli zcela rovni, i v tom spočívala krása sportu. Táta Oldy Železníka vedl restauraci na fotbalové Spartě, ten Gusty Bubníka měl řeznictví a Standy Nepomuckého prodával kancelářský nábytek. Naopak Míla Pokorný, jeden z nejlepších obránců tehdejšího národního týmu, který zemřel při letecké havárii na podzim roku 1948, byl zase synem ševce ze Strossmayerova náměstí. Táta Pokorný se po Mílově smrti z nostalgie a ve své typické buřince chodil dívat na naše tréninky. Asi vzpomínal.

LTC a spolu s ním i 1. ČLTK, druhý pražský klub, tvořily historickou základnu československého hokeje. Oba pocházely z tenisového prostředí a jestli se někde přece jen dalo vysledovat rozdělení sociálních skupin, bylo to díky nim.

A díky jejich dvěma hlavním postavám.

LTC, vyznačující se anglickými zvyklostmi, znamenalo elitu. Elegantní sortu lidí z prvorepublikových společenských vrstev, symbolizovanou Vladimírem Zábrodským, nebo spíše celou rodinou Zábrodských. Otec, intelektuál, co v sobě nosil rudou víru, byl legionářem v Rusku, kde si našel manželku. Pracoval jako vysoký bankovní úředník, byl puntičkář, chodil dobře oblečený, i na led nosil kravatu a brusle si otíral dlouhé minuty do sucha, aby se leskly. Mluvil pomalu, působil vznešeně, vedl si evidenci o výkonech svých synů a celá rodina dlouho bydlela pohromadě ve velikém bytě ve zmíněném Molochově, což byla exkluzivní adresa. Žili velmi kulturně.

Potom tu bylo ČLTK, kolem něhož se pohybovali lidé zrovna tak vzdělaní, právníci, lékaři, ale přece jen zdejší prostředí působilo všelidově. Dalo by se charakterizovat jako daleko více patriotické, skromnější a určené širším společenským vrstvám.

Zatímco LTC dominovalo v hokeji, ČLTK dlouhodobě vládlo tenisovým soubojům.

Jeho ztělesněním se stal Jaroslav Drobný, syn správce místních kurtů. Ty byly umístěné na východní straně štvanického ostrova. Opačné, než stál zimní stadion. ČLTK na něm nemělo vlastní zázemí, živořilo bokem, i před velkými zápasy tak jeho hráči ve výstroji pochodovali mezi lidmi směrem k ledu. Takhle si Jardu jako malý kluk pamatuju. S bruslemi na hokejce, jak kráčí přes ulici a mizí v mumraji obdivovatelů u pokladen.

Jeho táta nás nechával si zahrát, pokud jsme mu kurty pomohli pokropit. Jen jedničku a ten hlavní držel pro svého Jarouška, tam jsme nesměli. Vzadu stála dřevěná bouda, zvaná mezi zasvěcenými katovna.

Slečny, které se tam nechaly zlákat, vědí proč.

Připomíná mi to, že zatímco Zábrodskému se ke stáru dostalo doma velkých a zasloužených poct, Drobný zůstává neustále tak trochu zapomenutý. Přitom se ve své době jednalo o světově daleko věhlasnější jméno. Šlo bez přehánění o giganta našeho prvorepublikového sportu. Lidí jako on, které by vnímal celý sportovní svět, jsme ve své historii zase tolik neměli. Zátopek, Čáslavská, Torma... A Drobný. Dostal se dokonce do oxfordské sportovní encyklopedie. Ještě před okupací už coby šestnáctiletý hrál za hokejovou reprezentaci, zároveň se ve stejném věku představil na Wimbledonu, který potom v roce 1954 vyhrál a dvakrát se ještě dostal do finále. Najdete ho i v tenisové síni slávy.

Hlavně to ale byl úžasný hokejista. Hrál z ruky, přirozeně, a patřil zrovna tak k absolutní extratřídě, však o něho stáli i Boston Bruins a stal se mistrem světa v roce 1947.

Sám jsem ho na vlastní oči viděl při utkání jen několikrát. Moc dobře vycítil, co se v republice děje, a ještě před dalším zlatým šampionátem v devětačtyřicátém emigroval.

Dva roky poválečné úlevy, které přišly jako pohlazení a při nichž v oknech vlály anglické a francouzské vlajky, totiž vzaly brzy za své. Komunisté to rozjeli strašně rychle.

Velkými změnami procházel i sport a LTC postupně zaniklo ve změti změn názvů a zaštiťujících podniků. Nejdřív z něj soudruzi udělali Oděvní závody Zdar Praha, potom Tatru Smíchov, než definitivně z hokeje vyšumělo.

Já už byl tehdy pryč, ještě s jedním spoluhráčem jsme přešli do ČLTK, v jehož odkazu nová garnitura neviděla tolik buržoazního. Tradice pokračovala dál, byť pod patronátem Motorletu, jinonické fabriky na letecké motory. O mládež se tam díky nově nastaveným strukturám starali lépe a navíc mi vedle školy umožnili v továrně brigádu, již jsem potřeboval.

Jako vedoucí měl nás mladé na starosti Antonín Pavel, kdysi prý tajemník na důležitém ministerstvu, teď ale uklizený u tenisu a hokeje na sekretariátu podniku. Hokejem žil, na zimáku byl od rána do večera a pro nás by se rozdal. Však také za své éry vychoval Praze neuvěřitelný počet mladých hokejistů několika ročníků. Ti se dodnes i po dlouhých letech pravidelně scházejí, na tato setkání se postupně napojila celá historická Štvanice. Pořádá je bývalý ligový útočník a úspěšný podnikatel Milan Vopička, někdejší vynikající střelec, jehož si všiml i Zábrodský. Milan společně s obráncem Karlem Masopustem byli v šedesátých letech nejvýraznějšími odchovanci Motorletu.

O Pavlovi se vědělo, že byl na kluky, proto se mu za zády říkalo Pedfógl, ovšem nikdy si na nikoho z nás nic nedovolil. Nikdy jsme ho taky neviděli na bruslích, jen vše organizoval a tréninky řídil zpoza mantinelu. Zakládal si na tom, že nám dává příležitost se projevit a nepotřebujeme vést krok po kroku.

Bylo to to nejlepší, co pro nás mohl udělat. Neučil nás direktivně, což ani nemohl, jen nastavil pravidla. Hokej jako takový jsme díky němu mohli sami naplno prožívat, a tak se zdokonalovat.

Také zavedl častější tréninky, běžně jsme chodili na led dvakrát denně. Nejdřív od šesti ráno a potom večer třeba od jedenácti, vždy na hodinu. K tomu nám zařídil permanentky na veřejné bruslení, kde jsme měli za úkol nejezdit dokola, ale v protisměru kličkovat mezi lidmi a hrát na babu. Nikdo nehlídal, jestli pokyn skutečně dodržujeme, ale protože se jednalo o něco zábavného, plnili jsme to. Kdo jen kroužil kolečka a koukal po holkách, ten se nezlepšoval tak jako my, kteří jsme na ledě řádili, co se jen dalo.

Pavel taky nám s bratrem, s nímž jsem se sešel v týmu, začal říkat Čakubové. Jde o naše jméno pozpátku. Od té doby jsem byl pro spoluhráče malej Čakub.

Z LTC jsem k nám lanařil i Pepíka Zörnera, to byl onen chlapec z chudé rodiny, jehož jsem už zmiňoval. Mezi svými vrstevníky jsme společně vyčnívali, patřil k vůbec nejtalentovanějším hráčům, jaké jsem kdy poznal. LTC pro něho však představovalo natolik srdeční záležitost, že ho odmítal opustit. Sice se pod novým trenérem Frantou Perglem dostal v sedmnácti do áčka, brzy ale onemocněl zánětem slepého střeva a zemřel v nemocnici.

To mě přestup uvedl do velkého hokeje. S Motorletem jsme v dorostenecké kategorii dominovali, bývalému LTC jsme při vzájemném zápase dali jedenáct gólů a ve třiapadesátém vyhráli mistrovství republiky. Utkání tehdy sledovaly zaplněné štvanické tribuny, kde lidé zůstávali po předchozích duelech dospělých a vytvářeli báječnou atmosféru. Křičeli hesla, jedna tribuna odpovídala druhé. Část stadionu fandila nám, jiná soupeři. V novinách se potom psalo o tom, jak výtečný hokej se hrál a že veřejnost nemá mít obavy, že by snad nerostl dostatek kvalitních hráčů pro budoucnost.

Zvlášť zmiňováno bylo mé jméno.

Pravda, měli jsme trojici Franta Šimánek, Pavel Vítů a já, která mužstvo táhla. Jestli vám však jména mých spoluhráčů nic neříkají, není se čemu divit. Ačkoliv dorost Motorletu vyhrál republiku ještě sedmkrát po sobě, nikdo v Praze nedokázal takovou erupci talentu správně uchopit a vytvořit z nadaných mladíků velké hráče. Perspektiva spousty kluků se rozplizla v nesprávně nastaveném systému, kde nevládl pevný režim jako například v Kladně, Litvínově či Pardubicích.

Jediný, kdo se prokousal až nahoru k výrazné kariéře, jsem tak zůstal já.

Tragédie ztracené generace

Vítězný únor a jeho dopad na náš hokej

K poválečnému nadšení národa přispěl hokej nemalým dílem. I proto se pro nastupující komunistický režim nedobrovolně stal nástrojem, za jehož pomoci soudruzi demonstrovali nové pořádky. Popularitu hokeje odjakživa zvyšovala jeho prozápadní kultura a tradice navázaná na země jako Švýcarsko, Švédsko, Německo, USA či samozřejmě Kanada, což se zásadně neshodovalo s komunistickým scénářem sjednocené a státem řízené tělovýchovy. Jejím cílem se tedy zpočátku stala jednoznačná demontáž buržoazního pojetí sportu a ducha úspěšné hokejové reprezentace, zejména LTC. Ihned po únorovém puči v roce 1948 se socialistická mašinérie pustila do práce.

Místo roky plynoucí evoluce našeho hokejového prostředí nastala revoluce. Během jediného roku se všechno změnilo. Byly tu rázem nové formáty soutěží, noví funkcionáři a kluby se přesunuly pod sekretariáty sídlící ve fabrikách.

Kvůli rychlosti, s níž bylo vše provedeno, jsem dodnes přesvědčený, že to muselo být s předstihem dokonale připravené. Stejně jako spousta dalších oblastí ovlivňujících život v Československu.

Náhoda nepřinesla ani eliminaci Matěje Buckny po olympijských hrách 1948. Že se následný zájezd LTC do Sovětského svazu odehrál už bez něho, nemohlo být dílem okamžiku.

Celou negociaci s Rusy vedla za československý hokej rodina Zábrodských. Vladimír už jako hrající kouč a jeho otec jako šéf výpravy.

Zábrodští představovali klan s velkým vlivem na chod LTC i reprezentace, jehož sportovní úspěchy a možnosti se neustále rozšiřovaly. Zejména popularita Vovky byla ohromná, mladší bratr Oldřich byl sice stabilním obráncem klubu, v národním týmu ale zůstával spíše na hraně.

Myslím, že vedení LTC si jejich rostoucí vliv uvědomovalo, a právě proto už v šestačtyřicátém povolalo zpět z Kanady Matěje Bucknu, prvorepublikovou ikonu a hrajícího trenéra z úspěšné předválečné éry. Zábrodští však od počátku jeho autoritu podkopávali. Vovka dával najevo, že ho považuje za stále velmi dobrého hráče, ale špatného kouče. K rozhodujícímu konfliktu došlo po olympijských hrách, kdy se záminkou pro Bucknovu likvidaci stala údajně špatně zvolená defenzivní taktika pro duel s Kanadou. Remíza 0:0 nás odsoudila na druhé místo, z velkého úspěchu nakonec vznikl problém, ačkoliv se jednalo o náš historicky první bod proti kanadskému týmu. Buckna si stál za svým, že na otevřenou partii proti javorovým listům zatím nemáme kvality, Vovka tvrdil opak. Při dvou následných přátelských utkáních se nejprve reprezentace na jeho popud pustila do útočení a prohrála, podruhé se vrátila k opatrné obraně a uhrála remízu.

Spor vedený přes noviny vyvrcholil Bucknovým odchodem. Tehdy se za něho nikdo nepostavil a Zábrodský snadno a lehce definitivně zaujal jeho místo. Tuhle událost, únorový puč a zájezd do Moskvy nespojuje jen bezprostřední časová posloupnost.

Nedlouho po převratu utekli Josef Maleček i Jaroslav Drobný, dvě z nejvýraznějších postav hokeje. Jedna prvorepubliková, druhá symbolizující nadané mládí. V národním týmu i vinou toho nastalo výrazné napětí, protože hráči si moc dobře uvědomovali, co se ve společnosti děje. Na Spengler Cupu v prosinci 1948 proto hlasovali, jestli zůstanou v zahraničí, nebo se vrátí.

Vrátili se. A krátce nato i bez Drobného podruhé získali titul mistrů světa.

Je známou kapitolou historie, že před londýnským šampionátem v roce 1950 mužstvo na poslední chvíli dostalo zákaz odcestovat pod smyšlenou záminkou nevydání víza pro rozhlasové reportéry.

Všechny osudy reprezentace z těchto let nedokážu věrohodně vylíčit, bylo mi patnáct, mohu však připomenout události, které umožní jasnější soudy. Vycházím z osobní zkušenosti a z informací od hráčů, přímých aktérů této asanace, které jsem během příštích let osobně poznal a na toto téma s nimi hovořil.

Pro mě tohle jednoznačně asanace byla. Komunisté skutečně vyčistili vymezený prostor, aby vystavěli něco nového. Zničili prozápadní nádech hokeje, čímž ho uvedli do socialismu.

Dospěl jsem k názoru, že s reprezentačním mužstvem a LTC Praha jakožto třídním nepřítelem naložili stejným způsobem, jakým se vypořádali se smrtí Jana Masaryka. Syn prvního československého prezidenta a poválečný ministr zahraničí odmítl v únoru 1948 na rozdíl od jiných demokratických členů vlády odstoupit a za několik dní zemřel po pádu z okna. Až po více než padesáti letech vyšetřovatelé uvedli, že šlo o vraždu.

Stejně jako jeho případ byla celá akce s národním týmem vložena do tajenky, jíž dodnes chybí uspokojivé vysvětlení. Jednalo se o politickou intriku, příkazy šly zcela jistě z nejvyšších míst. Úspěšní a národem oblíbení hokejisté se stali účastníky vysoké a špinavé politické hry jakožto dědicové minulosti. Bylo nad jejich schopnosti, možnosti a síly jí čelit. Celé mužstvo bylo vtaženo do represivně spekulativního spiknutí, z něhož se nedalo uniknout. Neměli osud ve vlastních rukou. Jednalo se o promyšlený sled událostí, jenž měl zneškodnit dosavadní image našeho hokeje a zároveň zlikvidovat centrum buržoazních zvyklostí LTC Praha. Vedle toho režim potřeboval předejít emigracím, které reálně hrozily na každém zájezdě. Příklady jako Maleček s Drobným a řada dalších méně známých hráčů, ale i Vrzáňová silně diskreditovaly důvěru lidu v politiku KSČ.

Rozluštění celé hry s veřejností vložili komunisté do hospůdky U Herclíků, kde hokejisté, ne všichni, v osudný večer zapíjeli své zklamání z odřeknutí účasti na mistrovství světa, z této účelové politické násilnosti. Po malicherném, estébáky uměle vyvolaném konfliktu byli pozatýkáni. Následovalo tajné vyšetřování a scénářový soud, v němž členové dříve na ledě vysoce organizovaného a psychicky semknutého týmu stanuli proti sobě. Přes veškeré politické peripetie posledních let reprezentace vždy vystupovala soudržně a díky tomu i velice úspěšně. Justice však najednou jednotlivé hráče postavila na opačné strany. Rozdmýchala mezi nimi nedůvěru a dohady o tom, kdo, co, kde a kdy řekl.

Rozněcovatelem i sjednocovatelem triumfů na ledě i činností v civilu byl pro tuto generaci Vladimír Zábrodský. Klíčový útočník, kapitán a později současně i kouč. Zatímco u zbylých hráčů soud posuzoval individuální míru viny ohledně úvah o emigraci, Zábrodského nepředvolal ani jako svědka. Komunisté ho postavili mimo proces, byl persona grata pro práci s veřejností. Tomuto tahu, který v očích spoluhráčů vyvolal určitou nedůvěru, se nemohl bránit.

Zatímco zbytek týmu skončil ve vězení, Zábrodský zůstal na svobodě. Vynesené tresty udivovaly svojí brutální a odstrašující výškou, a přestože byly v odvolacím procesu zmírněny, jejich krutosti to nikterak neubírá. Pět let strávených v komunistickém lapáku, to byl vděk nového režimu hokejistům za úspěšnou reprezentaci.

Hokejistům, vyjma jejich nejvýraznější a všeobecně nejoblíbenější postavy.

Řešení složitého problému je vlastně typicky ruské. Vyvolává totiž tolik otázek, že nikdo nemá šanci se dopátrat pravdy. Ze lži se udělá fakt, z faktu lež a nakonec nevíte nic, nemůžete nikoho osočit, jen vršíte dohady.

Zábrodský po soudu okamžitě přestoupil do Sparty, později dělnického klubu spadajícího pod ČKD, což byla jednoznačně součást scénáře. Posloužil jako zářný příklad nových pořádků. Nikdo mi nevymluví, že vše bylo předem pečlivě připravené. Aby takový zápaďák jako on pochodoval na prvního máje v řadě v průvodu? Napadá mě jediné vysvětlení.

Musel.

Nikdo už se asi nedozví, jak si ho komunisté pojistili, všechny debaty na tohle téma navždy zůstanou jen spekulacemi. Výkladů je mnoho, sám však vycházím z toho, jak jsme ho s mými tehdejšími spoluhráči znali. Vím, že to byl oblíbený parťák. Přítel.

Je zajímavé, že i veřejnost přivítala jeho pokračování v dresu Sparty s nadšením. Noví spoluhráči ho mezi sebe vzali bez nejmenších výhrad. Nikdo si nestěžoval, nikdo ho nepomlouval, v kabině měl dál obrovský respekt a všichni dál žasli nad jeho sportovním uměním. Všechno fungovalo. Nakonec ještě asanační scénář došel završení návratem Standy Konopáska a Venci Roziňáka z vězení rovnou ke svému šéfovi, na chvíli dokonce do jednoho útoku. Obnovila se tak nejúdernější poválečná formace našeho hokeje z časů LTC. Roku 1955 byli všichni arestovaní hráči propuštění na svobodu a mohli znovu začít hrát, Standa i Venca mi později řekli, že neměli jinou možnost než jít do Sparty. Z toho plyne, že existovalo politické zadání s cílem poukázat na oprávněnost a nutnost zinscenovaného procesu.

Trest, návrat, smíření. A Zábrodský jako středobod.

Sám si uvědomuji, že onu zničenou generaci hráčů postrádám až dnes, kdy si dokážu poskládat souvislosti. V daný moment, kdy ty kluky pozavírali, život i díky pozornosti upřené na Zábrodského běžel dál. Neznal jsem ve svém hráčském okolí nikoho, kdo by v té době podporoval komunismus, všichni jsme měli západní cítění. Přesto jsme tyto události přešli, jako by se nic nestalo.

V Brně vznikla pod ministerstvem vnitra Rudá hvězda a i hokejisté orientovaní svým myšlením úplně jinak, do ní šli rádi, protože tam byly skvělé podmínky. Pražská sportovní veřejnost v nadcházející sezoně řešila už jen to, že Sparta postoupila zpátky do ligy a Zábrodský na domácích kluzištích dominuje. Chodilo se vyloženě na něj.

Na každém utkání na Štvanici se za mantinelem objevoval psychicky narušený fanda, říkalo se mu Jirka. Běhal kolem hřiště a gesty poukazoval pouze na Vovku. Když ten dal branku, křičel: „To jsou góóóly! Vovko, to seš ty!“ Tuto klauniádu šaška a krále se nikdo nikdy nepokusil zarazit. Vyhovovala všeobecnému požadavku odvedení pozornosti a pobavení mas, jimiž byl Zábrodský obdivován.

Že nehraje v národním týmu, což byl jeho jediný veřejně známý trest, jako by lidé zapomněli. Považovali to vzhledem k poslednímu vývoji za samozřejmost.

Předchozí generaci tisk pošpinil, vymazal z historie a jelo se dál. Na první reprezentační soustředění se pozvalo kolem padesátky jiných hráčů, z nichž trenéři bez jakýchkoliv zkušeností vybrali nové mužstvo. To už po dvouleté pauze bez šampionátu odjelo ve dvaapadesátém do Norska a na světové kolbiště opětovně vstoupilo čtvrtým místem.

Vedle toho náš hokej získal i kompletně rudé funkcionářské pozadí. V krátké době do něho pronikla spousta nových lidí a růžky vystrčili už dlouho v pozadí aktivní komunisté. Přestavba celého našeho sportu probíhala podle jejich not. Říkalo se tomu sjednocená tělovýchova, ovšem v první řadě se jednalo o demontáž a nahrazení všeho starého.

Sportovní hry mládeže, sportovní hry dělnické mládeže, nové soutěže a další novinky, všechno najednou fungovalo. Jeden den vyšly do ulic milice v pláštích s puškami, druhý den vše běželo podle nových pořádků.

Sladký život ve sjednocené tělovýchově

Studia, hokejová padesátá léta a přestup do Sparty

Před odjezdem B mužstva reprezentace na turnaj do Švýcarska před nás předstoupil jakýsi funkcionář z ČSTV. Zcela vážně a přesvědčivě nám přednesl školení, abychom si na místě nevšímali okolí. Že to není skutečnost, že jde jen o kapitalistický klam a kulisy.

Byl to bývalý instalatér.

Komunismus ke svým službám využíval i právě takových sluhů. V Motorletu se třeba členem jednoty stal jistý Václav Švadlena, redaktor Rudého práva, který si hrál na rudého komisaře. Na Lenina i Beriju zároveň. Byl to bývalý boxer, hrubý, neupravený, neoholený muž s věčně napařenou čepicí a neustále skřípající zubama. Měli jsme ho na zimáku doslova každý den. Když se na něco ptal, jako by dopředu věděl, co chce slyšet, psal si poznámky na cár papíru stále tím jedním a samým špačkem, který snad nikdy nepoznal naostření.

Mluvil tak, že nařizoval. Dával najevo, že záleží na tom, co si myslí on, ne my.

Vzpomínám, jak jsme se coby dorostenci sešli před zájezdem na Slovensko a těšili jsme se, jak společně strávíme dlouhou štreku. Pro nás to bylo jako výlet do zahraničí. Přímo k autobusu ale nakráčel Švadlena a všem prohledal pytle s výstrojí. U některých kluků našel lahve alkoholu, tak jsme odjeli ve dvanácti lidech. Ostatní museli na jeho příkaz zůstat doma.

Často taky sledoval náš trénink a nelíbila se mu naše kondice. Prohlásil, že jsme fyzicky chabí a aby to demonstroval, udělal nám boxerský trénink v ringu Motorletu. Jednoho spoluhráče, patnáctiletého kluka, si vyžádal na souboj a málem ho knokautoval. Mého bráchu tím neskutečně vytočil, museli jsme ho držet, aby na Švadlenu nevystartoval.

Takových strážců režimu se najednou kolem nás objevovala spousta.

Já však vzhlížel k úplně jiným typům. K takovým, které se naopak z okolního života postupně vytrácely. Například František Fadrhonc. Faty se mu říkalo. Je vám to jméno povědomé? Nejspíš ne, ač to byl významný fotbalový kouč, který brzy po převratu odešel do zahraničí. V Nizozemsku mu dovolili uplatňovat jeho vizionářský pohled na taktiku, to on stál za atraktivním pojetím, jemuž se začalo říkat totální fotbal a jímž generace kolem Johana Cruyffa oslňovala svět.

Tenhle Faty nakráčel na naši první seznamovací hodinu na vyšehradském gymnáziu v sedmačtyřicátém. Ohromně oblečený, v obleku se vzorem esterházy a bílé košili s kravatou. V ruce držel zrovna tak bílou merunu a oznámil nám, že je naším třídním a že kromě toho trénuje fotbal. Jako kluci, kteří žili sportem, jsme na něj jen zírali. Dva roky ve třídě s ním byly fantastické, nejvíc samozřejmě hodiny tělocviku.

Jen dva roky.

Komunisti totiž měli nachystaný i nový systém vzdělávání. Ministr Nejedlý ráz na ráz zavedl jednotnou školu, gymnázia se zrušila a vznikly jedenáctiletky. Brácha, který už byl v tercii, dostudovat mohl, kdežto já se ze sekundy musel vrátit na měšťanskou základku.

„Ty si myslíš, že seš ten chytrej, co?“ slýchal jsem pak.

Nepřijali nás zpátky příliš přátelsky. I kantoři nám gymnazistům chtěli dokázat, že jejich žáci jsou lepší než my. Třenice vznikaly neustále, nebyli jsme oblíbení. Já obzvlášť, protože jsem odjakživa tíhnul k západnictví. K prostředí, nově považovanému za reakcionářské. Modrou svazáckou košili bych si v životě nevzal, to bych se hanbou propadl. Přitom z otce, národního socialisty, s nímž jsme v květnu 1945 věšeli do oken americké vlajky, se po převratu taky stal komunista. Náš vztah zůstal stejný, ale rozešli jsme se v názorech.

Znárodňování papírenských obchodů ho stálo zdraví, zemřel v padesáti šesti letech.

Kluci, s nimiž jsem v Podolí kamarádil, žili ve vilách. Někteří pocházeli z bohatších rodin, jiní z chudších, ale všichni z prostředí se západním demokratickým myšlením a ohromní sportovci. Nemohu zapomenout na zmíněné Miloše a Pavla Hlavicovi a Pepíka Hanibala, mé první spoluhráče z SK Racek, Karla Jelínka či Karla Müllera, s nimiž jsme prožívali báječné chvíle zejména později v YMCA. Jednalo se o křesťanské sdružení původem z Ameriky pro mladé lidi, zaměřovalo se na výchovu a sportování a díky němu jsme jeli i na tábor na Kácov, pojatý jako olympiáda. Každý srub tam dostal přidělenou národnost a zrovna my reprezentovali USA. Chudáci ti vedle nás, co nosili těžké teplákovky s nápisem SSSR, my měli bílé slušivé s USA na prsou.

A vyhráli jsme.

S bráchou jsme mezi kamarády ztělesňovali údernou dvojici. Poznali to třeba i dvojčata Jan a Kája Saudkovi, známá podolská dvojka, později slavný fotograf a kreslíř. Ze školy jsme se dobře znali. Jednou jsme takhle s celou partou lenošili na plovárně a Saudkové zalehli provokativně vedle nás. Vždy obdivovali krásu těla a nutno dodat, že byli i pohybově nadaní. I tenkrát kráčeli jako by spolkli pravítko a plavky adamky zvýrazňovaly jejich přednosti.

„Brácho, chtěl bych se jmenovat Áron,“ začal jeden vyzývavě nahlas.

„A já zase Šlojme,“ odpověděl druhý zrovna tak, abychom to všichni slyšeli.

„Brácho, vytáhni špicara z předklonu,“ ozvala se pochvíli ticha pobídka ke stojce. To už Zbyněk, můj starší bratr, nevydržel a vstal. Já hned za ním.

Padlo pár ran a za několik minut bylo pole vyklizené. Opalovali jsme se nerušeně dál.

Ve třídě měšťanky, do níž mě soudruzi vrátili, jsme se po dvou letech sešli opět téměř všichni, abychom vytvořili novou společenskou vrstvu. Jednotnou. Pokud bych měl po dvou letech perfektní prospěch, mohl jsem pokračovat směrem, jakým jsme původně doma zamýšleli, na obor s humanitním zaměřením. Já však byl lajdák s průměrným vysvědčením a moje šance na návrat na gymnázium se tím vytratila. Musel jsem do učení.

Tam jsem poznal černé řemeslo a dělnickou třídu.

V pět ráno z řeky většinou stoupala hustá mlha a byla zima, ať měl následovat jakkoliv teplý den. Denně jsem stál na přívozu z Mlýnku poblíž dnešních Žlutých lázní na druhý břeh. Odtud se pokračovalo pěšky do fabriky na Zlíchov. Cestou přes vodu málokdo promluvil, jediný zvuk obstarávalo šplouchání vesel. Lidé tu jeden jako druhý klimbali v rytmu záběrů převozníka. S nepřítomnými pohledy a neurčitým výrazem ve tváři. Rezignovaní, pokorní, smíření se svým údělem. Na šestou ke stroji, po práci zpátky domů. V mém případě rychle na trénink.

Tohle přece nemůžu dělat! Tohle není život, jaký jsem chtěl, honilo se mi pokaždé hlavou.

Manuální práce jako taková mi přitom šla a coby čtrnáctiletý učeň jsem s úctou okukoval zkušené kolegy, kterak dokáží pečlivě a se zápalem pod rukama formovat složité součástky. Pracovali tam samí machři. Jeden z nich, jakýsi pan Kořínek, sotva zapnul stroj, začal si zpívat tak, že by zastínil i Matušku. Zatímco v jeho mistrném podání znělo Po starých zámeckých schodech, soustružil úplná umělecká díla. Do každého komplikovaného výrobku na rozdíl od spousty jiných vkládal svoji duši, cit, dovednosti i představivost. Nejen, že pracoval. Tvořil. Vždy jsem ho bedlivě sledoval. Byl to skvělý člověk a pro mě mimoděk i ohromná inspirace. Po dlouhých letech jsem si na něho vzpomněl, když jsem uviděl pracovat ruského hokejového vizionáře Anatolije Tarasova.

Mě však oprava kompresorů nenaplňovala.

Ale co teď? Zvolit si vlastní cestu nebylo možné. V novém systému vás jednoduše vzali a někam zařadili podle toho, jak sami uznali za vhodné. Vždyť kamarádův otec měl ve firmě člověka, jemuž ji předtím znárodnili a ještě ho do ní umístili jako národního správce. Aby dohlédnul na její správné převedení do nového kolektivního zřízení.

Moji situaci změnil až přestup do Motorletu po prvním roce učení. Patronem klubu byly z rozhodnutí Revolučního odborového hnutí letecké závody Jana Švermy v Jinonicích. Tam mi zařídili ideální podmínky pro to, abych se dokázal vyučit a zvládal i hokej na nejvyšší úrovni. Tak jsem na rockwellu měřil tvrdost oceli a dvakrát denně trénoval.

To vše v prostředí, v němž se na místa s možností rozhodování dostali kariéristé. Kovaní komunisté byli jedna věc. Ti byli přesvědčení, že dělají dobrou věc ku prospěchu společnosti. Komunismus měli stále v hlavě a přemýšleli jen jedním způsobem. Potom tu ale byli konfidenti a strážci komunismu, ti nejvíc nebezpeční. Nikdy jste nevěděli, kde ve vašem okolí se nějaký takový nachází a pozoruje vás.

Já měl dva takové vedle sebe v učení, přímo v dílně. Soudruzi Kubík a Jírgl, ostražití hlídači komunistického pořádku jako vystřiženi z filmu o padesátých letech. Pracovali jenom dopoledne, přičemž neustále kontrolovali celé okolí, jestli se někdo nefláká. V poledne se převlékli a společně pevným krokem vyzařujícím výstrahu, odcházeli jako soudci z lidu soudit buržoazii.

Z jejich pohledu, chování, jednání i mluvy vždy promlouvala hrozba. Sledovali, kdo vybočuje.

U mě neměli těžkou práci si všimnout, že se odlišuju snad ve všem. Ačkoliv povinnosti i svůj učební obor jsem zvládal bez nejmenších obtíží, stejně jim vadilo, že jsem často odcházel na trénink nebo se z něj vracel pozdě. Co víc, že mi to nadřízení ve fabrice tolerovali. Proto jsem neměl dostat doporučení pokračovat dál na školu. Prý jsem člověk se západním vědomím, který vyznává i nevšední styl oblékání.

Měli pravdu. A byl jsem na obojí hrdý.

Pomohl mi až ředitel Motorletu inženýr Janák. Pedfógl mi vyběhal návštěvu v jeho kanceláři a v můj prospěch hrálo, že jsem „ten nadějný hokejista“. Ředitel Janák si totiž považoval, že má hokej u sebe ve fabrice, měl rád mladé sportovce a podporoval jejich vzdělávání. Svojí přímou zásluhou pomohl na průmyslovku nejen mně, ale později i zmíněnému Milanovi Vopičkovi a dalším hráčům.

„Chci študovat,“ odpověděl jsem popravdě na jeho otázku. Druhou možností bylo zůstat na dílně a soustředit se jen na hokej.

„Jestliže chceš, tak študovat budeš,“ reagoval, čímž byla situace i přes můj nevyhovující kádrový posudek vyřízená. Okamžitě zavolal na potřebná místa a oznámil, že Bukač doporučení dostane. Postavil se za mě díky hokeji.

Kam ale dál s černým řemeslem, jemuž jsem se doteď věnoval? Jedině na strojnickou průmyslovku.

V Motorletu mi nadále ohromně vycházeli vstříc. Pedfógl mi celé čtyři roky mlčky refundoval velké množství neodpracovaných hodin. To znamená, že jsem jako student chodil pracovat na pár hodin v měsíci a zbytek, nějakých sto padesát, nahradilo razítko v mém pracovním průkazu. Tím pádem jsem dostával výplatu třeba i dva tisíce korun, tehdy velmi dobré peníze. Výtečné podmínky pro to, abych se mohl věnovat pouze sportu.

Průmyslovka mi pro život nesloužila k ničemu jinému než jako cesta k maturitnímu vysvědčení, tato oblast nepředstavovala cíl mé budoucnosti. Stroje, výpočty a projektování byl svět tomu mému vzdálený zhruba stejně jako soustružení součástek do letadel. Nezajímalo mě to. Přesto jsem studium zvládnul zcela hladce a kamarád z inženýrské rodiny Karel Jelínek mě přemluvil k pokračování na ČVUT.

Tam už začalo být evidentní, že sem nepatřím.

I hokej v tomhle poznání sehrál důležitou urychlovací roli. Trénovali jsme totiž od šesti ráno a následně jsem pospíchal do školy na cvičení z matematiky. Co vám budu povídat, ty, na něž jsem přece jen dorazil, jsem prospal. Josef Matušů, budoucí profesor a uznávaný matematik, mě proto pro trvalou neúčast pozval na konzultaci a postavil před skutečnost, že jeho předmět v žádném případě nemůžu udělat.

„Pokusím se,“ odvětil jsem.

„Ani se nepokoušejte. Když mi buď nechodíte na cvičení, nebo na nich spíte, nemáte šanci.“

Samozřejmě měl pravdu. Na druhý termín zkoušek už jsem ani nešel, zabalil jsem to. Definitivně jsem poznal, že technika můj obor vážně nebude. Svoji možnou budoucnost už jsem navíc viděl v hokeji. V osmnácti jsem hrál za Motorlet ligu a na křídlech měl Mirka Rejmana a Jirku Sekyru, dva špičkové hráče národního mužstva. Porazili jsme i Spartu, tehdejší šampiony. Nehodlal jsem se tedy na úkor kariéry věnovat něčemu, v čem jsem postrádal smysl.

Psal se rok padesát šest a jen tři roky předtím se otevřel ITVS, institut tělesné výchovy a sportu. Řekl jsem si, že tohle by mohl být směr, v němž bych se mohl realizovat. Své přání jsem sdělil funkcionářům Motorletu, kteří mě následně sami přihlásili.

Institut se zrodil rozhodnutím Strany po sovětském vzoru, byla to svým způsobem politická instituce. Komunisté znárodnili majetek Sokola a v Tyršově domě na Malé straně ve staré zbrojnici zřídili internátní školu. Tam po úvodní dva ročníky žili zdejší učitelé, tělocvikáři vybraní z celé země, spolu se studenty jako zvláštní společenství s celými rodinami.

Vše vzniklo rychle a bez velkých organizačních obtíží, což budilo dojem, že i tady vše muselo být předem připravené a probíhat podle scénáře. Po čase se institut změnil na Fakultu tělesné výchovy a sportu a byl přiřazen pod křídla Karlovy Univerzity. Počátky však byly přímo ovlivňovány sovětským vzorem.

Studium nabízelo i specializaci lední hokej, jejímž vedoucím se hned od založení stal Vladimír Kostka. Člověk, který v příštích desetiletích zcela zásadně ovlivnil podobu našeho hokeje i vzdělávání trenérů a systém práce s mládeží.

Dostal jsem se do třetího školního běhu, a aniž bych to tušil, stal jsem se pro Kostku prostředníkem v propojení teorie s vrcholovou praxí. Spolu se mnou se přihlásil i Jarda Jiřík z Kladna, pozdější dlouholetý reprezentant a první Čech v NHL. Vzhledem ke své rychle se rozvíjející kariéře a stálému dojíždění se však začal ve studiu topit. Zatímco já fakultu včasně dokončil, on dlouho zůstával v prvním ročníku a dostudovat mu trvalo víc než deset let.

Mně pomohlo, že jsem během úvodního roku na škole nehrál zápasy a měl tak dost času. Díky tomu jsem se zapsal skvěle. Potom už jsem studium mohl podle potřeby odbývat, jelikož důležité v podobných případech vždycky bývá, jak se předvedete na začátku.

Nehrál jsem proto, že za oněch časů platilo pravidlo karence. Pokud jste chtěli přestoupit do jiného klubu, váš stávající musel souhlasit. Jestliže jste svolení nedostali, museli jste rok stát.

A mě zlákala Sparta. Přesněji Vladimír Zábrodský, můj dětský vzor.

Potkali jsme se u kabin na Štvanici a namísto běžného letmého pozdravu se se mnou Vovka vůbec poprvé dal do řeči. Zmínil, že by mě chtěl do týmu. Že prý to nebude jednoduché, protože Motorlet mě nechce pustit a že si to musím rozhodnout sám, ale že Sparta o mě zájem má.

V tu chvíli nebylo co řešit.

S Motorletem jsme se postupně v tabulce blížili sestupu a Praha ani dva prvoligové týmy nepotřebovala. Přestup jsem vyžadoval. Musel jsem tedy nastoupit karenci a celý ročník 1958–59 jsem proto strávil jen trénováním se Spartou. Zábrodský mi i přesto hned od počátku zaručil pozici hráče se všemi výhodami a mohl jsem se s nimi jet podívat na jakýkoliv zápas.

Bylo znát, že o mě vážně hodně stojí.

Odmítavý postoj Motorletu jsem zároveň chápal, nebylo ode mě férové, že jsem odešel. Představitel tamního hokeje Franta Cvetler a vzpomínaný vedoucí mládeže Pedfógl Antonín Pavel věděli, že jsem jejich dítě a že pro mě udělali strašně moc. Bylo logické, že se mě nechtěli vzdát. Jenže perspektiva mého dalšího růstu pro mě v tomto klubu byla téměř nulová. Z hlediska své hokejové budoucnosti jsem odejít zkrátka musel. Sparta, tehdy Spartak Sokolovo, formálně patřila pod lokomotivku ČKD. Její šéf a později generální ředitel fabriky Antonín Kapek měl sport rád a považoval ho za svoji důležitou vizitku, jež mu měla výrazně pomáhat v politické kariéře. Zdejší hráči se i proto věnovali jen hokeji a měli daleko vyšší cíle než my v Motorletu.

A hlavně, oslovil mě sám Vovka!

• • •

V historii našeho hokeje najdete řadu hráčů, které jejich okolí titulovalo oslovením Šéf. Z mé zkušenosti byl jediným, jemuž tahle přezdívka seděla po všech stránkách, právě jen Vladimír Zábrodský. Nejen proto, že měl přirozenou autoritu a nemusel si takzvaně dělat jméno. To jméno jednoduše bylo a mělo váhu už jen z podstaty sportovní a osobnostní kvality jeho nositele. Nejen pro Vovkovu výjimečnou schopnost vše vést a mít pod kontrolou, pro výsledky jeho práce, zejména však proto, že uměl žít a žít nechal i hráče vedle sebe. Na ledě vše řešil herně a řekl bych, že tak řešil i svůj život.

Šéfem Zábrodský zůstal i po maléru s LTC přesto, do jaké role ho okolnosti obsadily.

Hráči ho dál brali, pořád to byl ten úžasný Zábroda. Nikdo si na něj nic nedovolil, ostatní stáli o jeho pochvalu, čekali na jeho slovo. I pro režim, který vsadil téměř kompletní národní mužstvo do lágru, byla přetrvávající glorifikace jeho osoby tím nejlepším, co si mohl přát. Odváděla pozornost lidí. Jeho portrét až podezřele snadno zapadl do socialistického sportu a nakonec se i před mistrovstvím světa ve čtyřiapadesátém vrátil do reprezentace. Ačkoliv jeho příchod do Sparty byl zřejmě událostí řízenou z vyšších míst, zůstal v ní deset let a přenesl do ní slávu i intelektuální nádech LTC. A my všichni se s ním měli báječně. Takový Venca Prchal díky němu na sklonku kariéry zažil nejúspěšnější období. Mužstvo s brankářem Jirkou Icou Hanzlem, Zdeňkem Ujčíkem nebo Kristiánem Cee, které předtím sestoupilo z první ligy, se vrátilo mezi nejlepší a následně i získalo dva tituly. Na Zábrodského osobu byl zrovna tak navázaný příchod Karla Guta i návrat Františka Tikala, dvou nejdůležitějších obránců příštích let.

On tenhle tým udělal, řídil svojí autoritou i ho trénoval. Byl osobností, která dokázala vést lidi.

I pro mě byly roky ve Spartě z hráčského pohledu těmi nejkrásnějšími. Začátek jsem si nemohl přát jedinečnější, vždyť jsem ve své první sezoně po karenci nastupoval na pravém křídle Vovkova útoku, a přestože jsem byl vždy založením centr, ten ročník pro mě byl parádní. Díky dvěma letům stráveným v jeho bezprostřední blízkosti jsem ho poznal víc než mnozí jiní, kteří se o něm dlouho všude možně kladně či záporně vyjadřovali.

Franta Pergl, Pepík Kus a Gusta Bubník s ním dřív hráli zrovna tak a nemuseli ho z čistě osobních i prestižních důvodů. Zůstali ovšem ve svém názoru dosti osamocení. Za sebe mohu říct, že rozumím proč. Proč zatvrzelých kritiků jeho osoby nepřibývalo. K Zábrodskému totiž chovám ohromný respekt, pro něhož je moje dětská fascinace jen nepodstatným základem. Znám ho jako jiného člověka, než jak o něm hovořili jeho zmínění spoluhráči, v prvních dvou případech i moji pozdější trenéři. Zábrodský byl ryzí osobností, kdežto jeho kritici – ač všichni dobří hokejisté – ne.

Seděl mi. Byl to elegantní člověk. Klasik. V civilu i na ledě vždy dobře vypadal, dobře mluvil a přirozeně si udržoval sugestivní image. Vystupoval s grácií a nekouřil, ani doutníky. Rychle jsem zjistil, že má rád stejné věci jako já a především, že se chová naprosto přirozeně a důvěřivě. Jak jsem Vovku poznal, musel se s největší pravděpodobností projevovat i během let v LTC. Byl společensky charismatickou a citovou osobností. Zatímco velikáni dalších dekád včetně Hlinky či Martince se byli schopní tvrdošíjně pohádat, oslovovat se vole a přít do krve, Zábrodský v tomhle zůstal intelektuálem. Takové věci nedělal. On se vlastně ani nehádal, mohli jste s ním diskutovat a argumentovat, ale ne mu oponovat. Vyzařovala z něho přirozená subordinance, byl nad vámi a vy jste to akceptovali, protože zároveň byl i jedním z vás. Vždy příjemně veselý, rád se bavil.

Sportovně vyčníval jako zcela výjimečný individuální a přitom i obdivuhodně týmový hráč. Uměl prakticky jakékoliv utkání rozhodnout sám i svým příkladem dovést tým k vítězství. Na ledě i v běžném životě předvídal a měnil svoji hru i herní strategii, což se dalo sledovat v jeho životním osudu, ale třeba i jen při obyčejném karbanu. Vovka byl totiž stejně jako mnoho chytrých hokejistů této doby i chytrým hráčem karet.

Manželku měl milou, fajn, ale na jeho rušný život, v němž se uměl velmi obratně orientovat, přece jen tak trochu kontrolorku. Na zájezdech proto vždy spal na pokoji s Karlem Gutem, ukázkovým vzorem slušňáka. Jak přišlo doma na dohady, Karlova přítomnost zaručovala pravdu. Vymluvil se na něho.

Sociální duši Vovka měl pouze na ledě, ve společenském životě byl egoistou jako každý jiný, ač nikdy nikomu úmyslně neublížil. Prémie rozdával stejné a nikdo mu nic nezáviděl. Vedle toho si byl vědom své ceny a nepředstíral skromnost. Své požadavky si však vždy řešil soukromě.

Ve hře byl příkladný a účinný a nesnášel spoluhráče s dlouhým vedením.

Míla Vecko mu jednou zbytečně přejel do ofsajdu a on ho přetáhl holí po zádech. Od něj to byla přirozená reakce, nepřišla nám přestřelená. Byl vyloženě herní typ. Nemohli jste si dovolit mu neposlat přihrávku, když byl volný, ale věděli jste, že vám ji vrátí, kdykoliv k tomu bude mít možnost. Výtečně ovládal průniky do útočného pásma, jak nabral rychlost, byl k nezastavení. Vytvářet tlak na branku soupeře, překonat soupeřovu modrou čáru, vystřelit z jízdy, všechno uměl ohromně. Bekhend měl suverénně nejlepší ve své době. Jediné, kde nedominoval, byla práce s holí u mantinelu. Jeho hra byla postavená stejně jako třeba u Ivana Hlinky na rychlosti v prostoru.

Jako trenér rozhodně nebyl učitelem techniky, dovedností ani systému, své spoluhráče spíše vedl k pragmatickému poznávání hokeje. Za hlavní prostředek učení pokládal talent, v tomto ohledu byl bezchybný a okolí ovlivňoval svým příkladem. Problematiku benčkoučinku přitom prakticky neznal, protože po celý život byl hráčem či hrajícím koučem. Zajímal ho jen a pouze aktuální výkon a užitek hráče. Dařilo-li se vám, tak jste hráli. Moc dobře poznal, kdo je zrovna ve formě, protože hru uměl dokonale číst.

Své instrukce dokázal emočně a hlasově náležitě zvýraznit. Ovšem jak měl vyšší hlas, ten mu přecházel do fistule, když se rozdivočil. Někdy to znělo komicky. Pokud šlo do tuhého, v kabině dokázal ztropit pořádný cirkus. Jednou mu do jednoho takového výstupu otevřel dveře kustod a vešel do šatny s čajem, Vovka ho obratem vyhnal a ještě po něm mrsknul hrneček od kávy s tím, že tam teď nemá co dělat.

Specificky na jeho pokyny reagoval Mirek Nový, obránce, co hrával i za národní tým. Vybavuju si, jak Vovka ječel a Mirek seděl zadumaný před svou skříňkou, jejíž dvířka měl otevřené tak, aby na něj nebylo vidět. Upřeně se díval na mě, protože jsem seděl naproti němu. Jindy v zápase zkazil jednoduchou nahrávku a jak viděl Vovkův obličej, ani nejel na střídačku, dobrovolně zamířil rovnou do šatny. Věděl, že by ho stejně nechal sedět.

Už podle toho, jak naložený Vovka ráno dorazil do kabiny, jsme vždycky poznali, co nás čeká za trénink. Přizpůsoboval ho sobě, svým pocitům. Sledovali jsme tedy pokradmu každý jeho pohyb. Když si sahal na žlučník, kolem krku přehodil svůj charakteristický bílý ručník a vzal píšťalku, bylo nám jasné, že se bude bruslit. Letecký den, jak jsme říkávali. Jakmile dorazil v pohodě a veselý, věděli jsme, že se bude hrát na dvě.

Ostatně, emocionální povyražení, to bylo jeho. Jak k tomu dovolovala situace, stával se blízkým kamarádem. Ve vlaku do Bratislavy už jednou jeho partu karbaníků omrzely karty, tak kdesi na kolejích okolo Pardubic padnul nápad, že se bude hrát divadlo.

A co se bude hrát?

Matka s dcerou u gynekologa, vykřikl někdo.

Vovka se okamžitě ujal dirigování a rozdělil role. Ujčík napíše scénář, Pospíšil přivede z vlaku ochotnice pro úlohu maminky a dcery…

Samozřejmě se to podařilo, za chvíli byli všichni nastoupení. Jen Pepíka Záhorského, slovenského brankáře, Vovka preventivně držel stranou. Hrozilo nebezpečí, že by pracovaly city. Byl už takový. Pepík chtěl hrát doktora, ale Vovka z něj udělal osvětlovače.

Co vám budu povídat, nezapomenutelný nicméně velmi důstojný zážitek. I ty holky měly pochopení a odcházely s úsměvem. Říkám si, že něco podobného už dnešní generace ani nemá šanci zažít. V Bratislavě jsme tehdy vyhráli, v klidu jeli domů a dodnes máme všichni na co vzpomínat.

To samé se týká třeba společných akcí, na něž si nikdo z nás nedovolil nepřijít. Před každým zápasem jsme se scházeli na čaj v hotelu Splendid. Pokud se vyhrálo, Vovka oznámil, že se jde i na večeři. Neexistovalo, aby se někdo trhnul. Jakou jsme si tady užívali legraci, všichni uvolnění, rozproudění a šťastní… Zdeněk Ujčík se jednou postavil před znak SSSR a spatra spustil improvizovanou básničku Da zdrávstvujeť kladivo, charošij srp, v níž geniálně shrnul celou aktuální politickou situaci. Koncem padesátých let to byla vedle uměleckého kumštu i skutečná odvaha.

My každopádně během těch pěti minut leželi všichni mrtví smíchy.

Nebo jsme jeli autobusem z Chomutova, Zdeněk vzal klobouk a jelikož světovým tématem začátku padesátých let byla korejská válka, prohlásil svoji oblíbenou hlášku, že se vybírá na Koreu. Každý něco hodil. Pak se zastavilo u hospody a nakoupilo se pití na zbytek cesty, nejčastěji víno. Následně se začalo zpívat. Nejčastěji o tom, jak je těžký život námořníka, když do šífu mu voda vniká. Oblíbená písnička staré party z LTC. Všichni hráči při ní vždycky vstali a drželi se kolem ramen.

V takové náladě se nám nechtělo jít domů, někdo tedy zavelel k cestě do Est baru, který ležel naproti hlavnímu nádraží v hotelu Esplanade. Znali ho hlavně pamětníci dřívějších časů a milovníci vyšší společnosti. Naplňovala ho skvělá muzika, Jirka Verberger za pianem, Láďa Tscherpel zpíval, Jeryk Škvor s harmonikou. Nejlepší muzika své doby. Nádhera. Udržoval se tu nádech první republiky. Byli jsme tam vítáni a vždy ke své zábavě dostali prostor. Jen pak třeba Ica Hanzl, který komunisty vážně nemusel, na Václaváku uprostřed noci řval: „Pánové, už to prdne. Už to musí prdnout,“ což tehdy taky mohlo znamenat kriminál. Nikdy se mu ovšem nic nestalo.

Nakonec stejně emigroval, ale řekl bych, že nic lepšího než v tehdejší Spartě už nikde jinde nezažil.

Vovka Zábrodský týmovou zábavu nikdy nezkazil. Byl jedním z nás a díky charismatu a výkonům na ledě i tím, k němuž jsme vzhlíželi.

Spoluhráč i respektovaný kouč.

Odjakživa měl přirozenou autoritu a zvyknul si na ni, podle toho také jednal. Nikterak mu to ale na ledě neubíralo na ochotě spolupracovat. Dokonce i Venca Roziňák se Standou Konopáskem, kteří se v šestapadesátém vrátili po propuštění z kriminálu, s ním fungovali stejně jako dřív. Nezaznamenal jsem ani náznak nepřátelství. Neexistoval rozdíl mezi nimi a námi mladými, brali Šéfa úplně stejně jako všichni ostatní.

Třeba jako když Standa Vovku cestou ve vlaku na Slovensko obral v kartách, což nikdo nečekal. Vovka totiž patřil do karbanické extraligy, Standa rozhodně ne. Nechal se ale tentokrát přemluvit a nakonec překvapivě vyhrál nějaké peníze. Nic velkého. Okamžitě prohlásil, že si za ně musí něco koupit a hned po příjezdu si pořídil pěknou koženou tašku, s níž se náležitě chlubil. V zápase pak ale několikrát špatně přihrál, načež Vovka mu vítězství z karet sečetl a udělil mu pokutu.

Přesně v té výši, kterou na něm předtím Standa získal v kartách.

Pobavilo to všechny, i toho Konopáska. Přesně tohle mám na mysli, když mluvím o Zábrodského přirozené roli šéfa a smyslu pro humor, který ničím nevybočoval ze soudržnosti týmu.

Byly to nádherné časy.

CCCP na scéně

Vliv Sovětského svazu na světový i náš hokej

Za své zmodernizování vděčí hokej Rusům. Jejich vliv zásadně pocítil v podstatě celý světový sport poté, co do něho po druhé světové válce naplno pronikli. Hokej ale jejich vstup zasáhl velmi výrazně.

Rusové ho změnili tak, že ho zrychlili. Ve všech jeho aspektech

Zrychlili vnímání všech hráčů na ledě, jejich pohyb bez puku i s pukem, čímž ze hry vytvořili rejdiště lidí a nápadů. Do té doby byla hra daleko víc záležitostí jedince, který vzal puk a udával chod hry. Buď se probil k zakončení, přihrál lépe postavenému spoluhráči, nebo o kotouč přišel. Když jeli Zábrodský s Konopáskem na obránce a překřížili se, bylo z toho pozdvižení, dokonale ho zmátli. Dnes tuhle základní kombinaci zkoušejí už žáci.

Kanaďané znali jen směr k brance soupeře a k vlastní, Rusové přinesli výměnu míst, rotaci, zpětnou a průnikovou přihrávku, činnostní součinnost.

Ještě v osmačtyřicátém přijelo do Sovětského svazu základům hokeje na ledě učit LTC. Rusové, kteří do té doby znali jen chakej s mjačkom, tedy bandy, jim po uvítání ofotografovali výstroj, přes noc ušili chrániče a druhý den své učitele porazili. Takhle oni to dělali.

Hráči LTC při prvním zájezdu do Ruska ze třech zápasů vyhráli jen jeden a upřímně chválili soupeřovo bruslení a fyzickou připravenost. I proto zakořenil dojem, že máme i ve sportu brát Sovětský svaz za vzor a podle něho u nás na zelené louce vznikl Institut tělesné výchovy a sportu. Na jeho zrodu se podíleli vybraní tělocvikáři většinou s komunistickým vědomím. Vedle tělocviku však začali považovat sport za vědu a vychovávat podle ní novou generaci koučů. Spustilo se školení, licencování, a byly nastaveny nové tréninkové zvyklosti. Dřívější sport osvobozený od jakéhokoliv systematizovaného učení, nahradila nově se tvořící teorie.

I skrze nás poté ruský směr pronikal do celé Evropy.

Dresy s výrazným CCCP na světovou scénu vtrhly s revolucí podobnou těm, které převracely politické režimy v jednotlivých zemích. Hokej se do té doby vyvíjel evolučně, plynule, ale najednou se vše otočilo. Vznikla teoretická cesta, nový pohled na trénink, na celoroční přípravu a důležitost fyzické kondice. Rusové nabrali vlastní směr protkaný pedagogizovaným pojetím sportu. Že je to směr v hokeji smysluplný dokázali, když se prakticky okamžitě postavili do rovnocenné pozice s hokejem kanadským.

Však z něho taky čerpali to nejlepší, nikoliv nejpůvodnější.

V jedenapadesátém vznikla v Kanadě kniha The Hockey Handbook od Lloyda Percivala. Skutečný skvost. Za originál, co mám doma, bych dnes dostal pěkných pár tisíc dolarů. Percival byl průkopník odborného přístupu ke sportovnímu výkonu, pracoval se špičkovými olympioniky své doby, nejvíc mu ale učaroval hokej. Tak, že ve své knize popsal do nejmenších detailů veškeré jeho zákonitosti a vysvětlil oblasti, do nichž je třeba směřovat trénink. Jenže NHL už byla tehdy tak arogantní a izolovaná, že tohle velké dílo mezi profesionály zapadlo. Percival dostal nálepku nežádoucího novátora, blázna, jehož postupům je nutné se vyhýbat. Považovali ho za žábu, za někoho, kdo jen kváká. Našly se výjimky, třeba Gordie Howe a vůbec celý Detroit kouče Jacka Adamse. Zámořský hokej by ale býval potřeboval, aby Percivalovy myšlenky vzal za své kompletně. Podle jeho knihy tak trénovali především amatéři a mládež. Rusové se k ní však bůhvíjak dostali, přeložili ji a rozdali trenérům. To samé mimochodem Švédové. V Sovětském svazu se pracovalo podle ní, alespoň do doby, než koncepčně velmi podobné dílo napsal Anatolij Tarasov, hlavní hybatel počátků sovětského hokeje. Jmenuje se Chakej šajboj.

Zajímavé, že následně velice podobnou knihu vydal Vladimír Kostka.

Na jaře 2013 mi volal kanadský publicista, který psal o Percivalovi a asi hodinu jsme vedli rozhovor do knihy Lloyd Percival: Coach and Visionary. Teprve v ní ho náležitě Kanaďané ocenili. Sami si až tehdy uvědomili, že hokej nejen vymysleli, ale dali mu i teorii. Neměli ani páru, že byli první i v tomto ohledu, tento primát dosud přičítali Rusům.

Souboj obou velmocí započal už samotným vstupem sovětských hokejistů na mistrovství světa v roce 1954. Kanaďany totiž Bobrov, Šuvalov, Babič a další hned na první pokus deklasovali 7:2 a nakonec se stali jakožto nováčci šampiony. Pro sportovní svět ukázkový šok.

Nejpamátnější soupeření se pak odehrálo v září 1972 v Summit Series, speciálně domluvené a v Praze oficiálně stvrzené sérii osmi utkání mezi oběma reprezentacemi. Kanaďané poprvé postavili výběr nejlepších hráčů NHL a neočekávali jiný výsledek než swipe neboli straight eight, jak tvrdili jejich představitelé. Tedy osm vítězství, žádná porážka.

Do Moskvy odjížděli za stavu 1:2 na zápasy, čtvrtý skončil remízou.

Vše nakonec rozhodl až vítězný gól Paula Hendersona půl minuty před koncem posledního utkání a ač se kanadští hráči vraceli domů jako hrdinové, moc dobře věděli, že byli celou dobu vedle. Že i v Evropě se hraje skvělý hokej a jestli si z něho něco nevezmou, brzy je převálcuje. Spustila se další revoluce.

Ale o té až později.

Poznávání totality i síly svobody

Hráčská léta ve Spartě, národním týmu i na vojně a studium FTVS

Dokud jsme se Spartou měli zázemí na Štvanici, příliš se toho od časů LTC neměnilo. Sice jsme patřili k bohatším klubům, ale vybavení na starém stadionu roky zůstávalo stejné. Naše šatna byla větší než ta LTC, kde ještě kustod udělal snížený strop na skladování dresů, tkaniček, puků a dalších propriet, i tak ale pořád malinká. Dřevěná místnost šest krát čtyři metry s dřevěnými skříňkami po obvodu. Alespoň tu bylo čisto, na tom si ve Spartě zakládali podobně jako dřív v LTC. To v Motorletu zůstával vždycky trochu nepořádek. Do sprch každý z nás fasoval dřeváky, v nichž se chodilo přes chodbu.

Vždycky jeden z mužstva se taky naučil brousit a k platu za to dostával i příplatek. Zůstával po tréninku a připravil na další den všechny páry bruslí.

Velký rozdíl představoval zápas venku nebo doma, ač za mých časů už se hrálo všude na umělých hřištích. Stejně byla kvalita ledu mimo Štvanici vždycky trochu problém, mnohde býval těžký, mokrý, nerovný. Do toho divácká kulisa, vždy naladěná proti Pražákům.

Navrch cestování.

Výstroj jsme si balili a spolu s hokejkami nosili sami, i Zábrodský. Tramvají, výjimečně taxíkem, jsme se pak přesunuli na wilsoňák. Pytel přes rameno, k tomu dvě hole a na peróně jsme čekali na vlak. Na Slovensko, do Bratislavy či ještě dál do Košic, se pak jelo pěkných pár hodin.

Zpátky jsme odsud občas nabrali i solidní zpoždění.

Třeba jsme totiž ještě dvě hodiny po zápase seděli v šatně a průběžně se někdo vyrazil nenápadně podívat, jestli je venku čistý vzduch. Ze strany domácích fanoušků to holt někdy bylo poněkud ostřejší. „Češi peši do Prahy,“ skandovali, než vychladli a postupně se začali rozcházet domů.

Přestože řevnivost jsme tehdy už pociťovali značnou, jsem přesvědčený, že oba národy se svým způsobem mají rády. Naše koexistence má tradici, nepřekážíme si navzájem. Ostatně, nakonec jsme na nádraží vždycky prošli v poklidu.

Velkým tématem zdejšího sportu se roku 1960 stala sázkařská aféra. Namočena do ní byla spousta velkých jmen, zdaleka ne jen hokejisté. Říkalo se tomu aféra Stazka podle předchozího názvu státní sázkovky a šlo o velmi dobře organizovaný proces, v němž vysoko figurovali i elitní sportovci. Hlavní myšlenka pocházela od někoho jiného, vše řídil jistý ekonom ČKD. I proto tu byla velká provázanost s hokejovou Spartou, spadající pod tento podnik.

Sázení představovalo především zábavu lidí, kteří měli peníze, ale jako vždy i touhu po zisku. Problém však nastal tehdy, kdy sázet začali sami sportovci. A to i na vlastní zápasy, které pak svým výkonem ovlivnili. Často tak, že si vsadili na svoji prohru a zařídili, aby se stala. Období, které se řešilo u soudu, jsem zrovna strávil v karenci, vím ale, jak tahle praxe několik let běžela okolo mě. V síti těch, kteří se nepárali s etikou sportovního přemýšlení, se nacházeli i moji spoluhráči.

Nejhorší bylo, že tohle na hřišti cítíte. V kabině se vyprávěly historky, kdy nováček v mužstvu, který netušil, že je utkání cinknuté, dal v poslední minutě rozhodující gól. Vsazeno přitom bylo na remízu.

Rozepisovaly se takzvané trees, stromy, do nichž tipující podobně jako dnes zadávali jedničky, dvojky nebo křížky. Každý takový tiket měl několik tutovek, jež měly být zabezpečeny jejich aktéry. Vyhrát se daly zajímavé peníze, zároveň už jen dostat se k rozpisům s tutovkami nebyla levná záležitost. Díky tomu se do aféry namočila i řada hráčů nevědomky. Mazáci, kteří v sázkách jeli, jim jednoduše oznámili, že mají odevzdat prémie či jinou sumu.

Na co? Neptej se, mladej.

Zrovna takový Jarda Jiřík jako sedmnáctiletý bažant v Kladně s nadějí na reprezentaci jen splnil rozkaz starších spoluhráčů a navalil tři kila, aniž by věděl, že se podílí na něčem nečestném. Namítat nemohl nic a přesně za tohle dostal roční distanc v reprezentaci.

I pasivní účast těch, kteří nikdy nic nevyhráli, dokázala značně zkomplikovat sportovní život. Policie vše delší dobu sledovala a otevřela případ až ve chvíli, kdy se to režimu hodilo, v roce 1960. Za uplynulých několik let stihla nasbírat mnoho zajímavého materiálu, ovšem k soudu se dostalo jen jedno hokejové utkání, tři roky stará příprava mezi Spartou a Brnem. I sami komunisté totiž chápali, že při větší akci by před veřejností poškodili celý sport, který v jejich propagandě zaujímal významné místo.

Těžko se dá odhadnout, jaké sumy se celkově v aféře pohybovaly, kdo kolik vyhrál a co si rozdělili ti, kteří podváděli. Jisté je, že mezi obviněnými a nakonec i usvědčenými se nacházeli i Karel Gut, Franta Tikal a hlavně Vladimír Zábrodský. Bez ohledu na věhlas jednotlivců padaly tresty od vězení pro hlavní organizátory až po zákaz reprezentovat nebo odebrání titulu zasloužilého mistra sportu. Vovka dostal dvouletou podmínku a třicet tisíc korun pokuty. Byl také vyloučen z řad ČSTV a musel opustit Spartu. Na tři roky se proto chytře ukryl pod politickou ochranu ostravských horníků. Tam měli vždy pochopení pro sport a jeho obzvlášť milovali. Žilo se mu v Ostravě báječně, fáral na šachtě a postupně k tomu začal i trénovat místní tým. S osvěženou myslí se poté vrátil do Prahy, kde ještě coby čtyřicetiletý nastoupil ve Stalingradu Praha, jak se zrovna jmenovali Bohemians. Tam pro ligu objevil mladého Jirku Kochtu a další skvělé hráče. Jirka se od těch časů stal jeho blízkým osobním přítelem, silné pouto jim vydrželo dodnes.

Vovka však brzy zmizel ze socialistického sportu, nakonec i ze země. V pětašedesátém učinili s rodinou velké rozhodnutí a ze zdejšího čím dál těsnějšího a beznadějnějšího života společně emigrovali do Švédska. Do země s neuvěřitelně propracovaným sociálním zabezpečením, které mu zajistilo důstojné stáří.

Začal tam na severu jako trenér s hokejem, postupně ale zjistil, že kouč a hrající kouč jsou dva rozdílné posty. Z ledu můžete spoustu věcí rozhodnout sami, jako kouč tohle musíte dostat ze svých svěřenců. On se ovšem do té doby touhle stránkou ve svém sportovním životě nezabýval. Hraní hokeje mu bylo přirozeně blízké, učení hokeje nikoliv.

Svůj výkon v utkání uměl výborně podávat, ne však učením a tréninkem pro ostatní zobecňovat. Z těchto důvodů se postupně vrátil k tenisu, kde je trenér především sparingpartnerem a učitelem techniky. Usídlil se na jihu, na předměstí Stockholmu a jeho zdejší tenisová škola zažívala velký úspěch.

Tak se vyvinul sportovní příběh jednoho z našich velikánů.

Přes všechny výše uvedené peripetie vlastního života pro mě Zábrodský navždy zůstal neobyčejně inspirativní osobností, hráčem, koučem i člověkem. Znát ho filozof Kant, vystihl by jeho cenu zřejmě citátem, že génius tvoří jako příroda. Sám bych si ho dovolil rozšířit. Zábrodský tvořil a choval se jako příroda a současně o své přežití jako příroda bojoval.

Cestu si vždycky našel.

V československém hokeji jeho pozici nejrespektovanějšího útočníka už během padesátých let postupně přebral Vlasta Bubník z brněnské Rudé hvězdy. Další světové jméno, špičkový hokejista i fotbalista, odmala v obou sportech vynikající. Výrazná individualita s velkou osobitostí, tedy jedinečným herním projevem. Génius týmových sportů, který na hřišti nemyslel, jen hru vnímal a hrál. Mít ve své době možnost odejít do Kanady, uchvátil by i tam. Vždy věděl, co na ledě autenticky funguje a uměl toho využít. Zajímavé, že ani on však později coby trenér podobně jako Zábrodský nedokázal naučit, co sám zvládal. To se totiž nedalo, on své schopnosti získával od dětství a nikdy nepřemýšlel nad tím, proč je tak úžasný. Zkrátka uměl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bukač. Moje hokejové století.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.