Tajemství temného hvozdu

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fantomprint.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

V. Mahaněnko

Tajemství temného hvozdu – e-kniha

Copyright © FANTOM Print, 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Cesta šamana

LitRPG v nakladatelství

FANTOM Print

CESTA ŠAMANA - VASILIJ MAHANĚNKO

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu

Hrad fantomů *

OBRÁNCE PERIMETRU - MICHAEL ATAMANOV

Sektor osm

Za smrtí *

* Připravujeme

V. Mahaněnko

Tajemství temného hvozdu

Cesta šamana

Kniha 3.

FANTOM Print

2018

Originally published in English under the title The Secret of the Dark Forest by Magic Dome Books, 2016

Copyright © V. Mahanenko 2016

Cover Art © V. Manyukhin 2016

English Translation © Natalia Nikitin 2016

Czech Translation © Martin Kapalka

ISBN 978-80-7594-012-4 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-739-8955-2 (ePUB)

ISBN 978-80-739-8956-9 (Mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

1. kapitola

Císař

„Mahane, čekají nás ještě nějaká další překvapení, nebo už nám k tomu něco řekneš?“ Anastariina jednoduchá otázka zazněla v okolním tichu jako hrom a všechny kolem probrala z úžasu. Svět okolo nás pohltil jásot a křik. Hráči na vlastní oči spatřili draka, přečetli si oznámení o možnosti hrát za kartosskou stranu a navíc po dlouhé a náročné bitvě ze sebe potřebovali konečně dostat všechny nastřádané emoce. Všichni najednou. Okolí se otřásalo všemožnými výkřiky jako: „No tohle! Drak!“, „Prý že už vymřeli, ale já ho viděl na vlastní oči!“ a „Kdo to sakra je?“ V okolí bylo tolik hluku, že jsem neslyšel ani sám sebe, natož abych se snažil o nějakou smysluplnou odpověď.

Jen pár hráčů přes hluk uslyšelo zvuk otevíraného portálu. Nedaleko palouku z portálu vyšel nový herold. Ustanovení nového císaře na trůn provází vytvoření celé jeho družiny kromě rádců, kteří se k císaři přidávají na jeho konkrétní přání. Mám dojem, že se celá záležitost zvládne za jeden den. Vývojáři si jistě pro takovou změnu vše dopředu připravili. Rozhlédl jsem se po davu hráčů, který hučel jako úl. Tisha vyvalenýma očima sledovala přicházejícího herolda. Dívka se stále neprobrala z šoku a dosud se jí nepodařilo pochopit, jak se ze dvou jejích nejbližších příbuzných stali vládcové dvou císařství.

„Princezno,“ uklonil se herold, „následujte mě, prosím. Císař vás a vašeho mladého muže očekává v paláci,“ uklonil se herold i Slatovi.

„Mě? Nás?“ Imitátor působící v Tishe uvěřitelně napodoboval šokovanou dívku, která má problém přijmout všechny novinky a pochopit, co se děje. Silný stisk Slatovy dlaně bylo to jediné, co předákovu dceru drželo při vědomí. Tak úžasný programátorský kousek měli vývojáři umístit do nejvyhlášenějšího divadla a ne až na okraj známého světa.

„Přesně tak, princezno,“ sklonil herold hlavu.

„Ale já nemůžu odejít. Mí bratři… zůstali v Beatwicku, svázaní a…“

„Bohužel je nemůžeme vzít s sebou.“ Radostný výraz na heroldově tváři ztuhl a jeho hlas se zastřel. „Připojí se ke Kartossu, kde budou sloužit Temnému lordovi. Pojďme, princezno. Císař nás již očekává.“

„Co se stane s Beth? A co Mahan? Můžou jít se mnou?“ snažila se Tisha zjistit víc. Nemůžu mluvit za Beth, ale je dobrým znamením, že si na mě princezna vzpomněla. Jakmile se dostanu z tohohle zapadákova, čeká mě možná nějaký příjemný bonus od této členky císařské rodiny. Rozhodně bych neřekl ne zlaťákům!

Místo odpovědi se herold otočil k Elizabeth a ukázal prstem těsně vedle místa, kde se tiskla k nově nabytému manželovi a oběma dětem. Mariana měla obličej zabořený do hrudi otce, který ji objímal, ale Rváč se snažil uniknout z matčina sevření a vše okolo si dobře prohlédnout. Ten kluk je prostě neúnavný! Vedle Beth se objevil další portál a i z něj vyšel herold.

„Nejvyšší kněžko, jste očekávána v Anhursu. Je mi líto, ale jde o záležitost neodkladného charakteru.“

„Ano, samozřejmě. Ale můj manžel a děti…“

„Můžou jít s vámi. Tudy, prosím,“ ukázal herold na portál.

„Mahane,“ otočila se Beth ke mně. „Až přijdeš do Anhursu, nezapomeň se za mnou zastavit.“

„Díky, nejvyšší kněžko. Rozhodně přijdu,“ sklonil jsem hlavu a všiml si Anastariina pohledu. Aha, vůbec netušila, že byla právě jmenována nová nejvyšší kněžka Eluny v Malabaru.

„Beth,“ usmála se kněžka. „Pro tebe jsem Beth. Budu na tebe v Anhursu čekat.“ S těmito slovy prošla portálem a táhla za sebou Rváče s Marianou. Theodor, Bethin manžel, se podíval na portál, pak na herolda a nakonec na mě.

„Jsem zvyklý platit své dluhy, ať už je pozice mé ženy jakákoli,“ řekl hlubokým hlasem a podal mi svitek. „Dvě léta věznění mě inspirovala k sepsání téhle práce. Přečtěte si ji, třeba vám bude nějak k užitku.“

Získán předmět: Pojednání o věznění a jak zůstat sám sebou.

Počet stran: 240. Po přečtení a zadání správných odpovědí do dotazníku (je vyžadována alespoň 70% úspěšnost) získáte: +20 Inteligence, +3 Hbitost, +3 Výdrž, +3 Síla. Trvání: neomezeně.

Theodor mi potřásl pravicí a vstoupil do portálu. Až teď jsem si uvědomil, že nás obklopuje podivné ticho. Měl jsem pocit déjà vu. Že by se Renox vrátil mezi nás? Rozhlédl jsem se. Skupina hráčů se rozdělila na dvě části. První z nich, obsahující velkou většinu přítomných hráčů, kterým se z Beatwicku podařilo uniknout, se trochu vzdálila a už si přivolávala své mazlíčky, aby na nich odletěla do jiných regionů. Snažili se odlétat co nejtišeji, aby nerušili druhou skupinu. V té se nacházelo vedení všech klanů, jejich zástupci i šedé eminence, jakou je například Evolett, který se zájmem poslouchal rozhovor mezi NPC. Anastaria dokonce natáčela video, nad její hlavou poblikával obrázek kamery.

„Princezno,“ ozval se znovu první herold. „Je čas. Nejvyšší kněžka již dorazila do Anhursu a s Mahanem bude císař mluvit osobně. Do paláce přijde chvíli po tobě.“

„Dobrá.“ Tisha se rozzářila a otočila ke kováři. „Pojď, miláčku. Otec si nedovolí nás rozdělit.“

Pár zmizel v portálu. Rázem se však začaly objevovat nové portály. Vystoupili z nich heroldi, kteří přenášeli evakuované beatwické vesničany blíž hlavnímu městu. Nevím, jak na tom byli ostatní, ale já za každého zachráněného vesničana získal deset bodů reputace u malabarského císaře. Sto třicet pět vesničanů se změnilo v 1350 bodů reputace. Po několika minutách zůstali v okolí rozbořeného kartosského hradu už jen samotní hráči.

„Vidím, že jsi získal zajímavý svitek,“ promluvil Evolett jako první, přesně jak jsem očekával. Anastaria je sice silná žena, ale jistě by nepřerušovala svého strýce. Tedy pokud jím opravdu byl. Bylo přece nutné respektovat hierarchii! Ehkiller nebyl přítomen, proto celou záležitost vedl Evolett. „Mám přibližnou představu, o co jde, proto tě nebudu žádat, abys mi ukázal jeho vlastnosti. Přečti si ho pozorně, než odpovíš na otázky. V popisu se to sice neříká, ale na správné vyplnění dotazníku budeš mít jen dva pokusy. Teď se však musíme zaměřit na méně příjemné záležitosti. Pravděpodobně si uvědomuješ, že jsi všechny přítomné hráče na vysokém levelu ukázal v nepříliš lichotivém světle. Jen si to představ. Nějaká, odpusť mou neomalenost, nula zvládla to, co nedokázala ani Anastaria – vést vojsko složené z různých klanů. A navíc mluvíme o nule, která je naprosto neznámá, bez klanu či známostí na vysokých místech. Dokážeš si představit tu bouři, která se strhne na fórech? Hodnocení klanů rapidně klesne, a to jen díky tobě. Tuto nepříjemnou situaci bych s tebou rád probral.“

„Přestaň s tím blbcem jednat v rukavičkách! Přidej ho na černou listinu a už si moc nezahraje!“ vložil se do Evolettova monologu Plinto.

„Plinto, tuhle záležitost vyřeším sám,“ ozval se ledovým hlasem Evolett a odkázal nepravého velitele klanu do patřičných mezí.

„Ty sis na mě strašně zasednul! To je pořád: ‚Nedělej tohle, neříkej tamto.‘ Už toho mám dost! Tenhle kretén si myslí, že je lepší než celý náš klan! Létá si na obláčku a ukazuje, jak pro něj žádný z klanů nic neznamená! Prokleté figurky jsou jeho práce!“

„Plinto.“ Evolett nekřičel, ale jeho ostrý hlas by dokázal zabít. „Přijde mi to jako nekonečně dlouhá doba, co se musím vypořádávat s tvojí hloupostí, ale teď už je toho moc! Okamžitě přestaň náš klan shazovat!“

„Běž si klidně k čertu se svým klanem a rozhodováním! Můžeš si to vzít a strčit tam, kam slunce nesvítí! Tebe se tak budu bát! A s tebou, ty malá svině,“ otočil se Plinto na mě, „se potkám později. Toho pěšáka budeš hodně dlouho litovat! Budeme se potkávat čat oa vždycky to dopadne stejně jako dneska!“ Vtom se Plinto rozběhl ke mně a vytáhl vrhací nože, ze kterých odkapávaly kapky zeleného jedu. Měl jsem čas se jen zasmát. NPC na 350. levelu mě nezničilo, ale tomuhle pomatenci se to povede.

„Buď v klidu, hezoune,“ zaslechl jsem Anastarii a obklopil mě štít. Paladinský štít! „Fénix, útok!“

Všichni hráči Fénixu zareagovali okamžitě. Plinto ke mně nestihl ani doběhnout, než ho zpomalili, zakouzlili na něj Zkamenění a následně ho po několika sekundách zabili. Jinými slovy byl zničen rychle a profesionálně. Na mysl se mi však kradla vzpomínka na systémovou informaci, která na rozkaz císaře zakazovala po určitou dobu vzájemné souboje hráčů. Že by už někdo zrušil císařův rozkaz? Podivné, nepamatuji si, že bych podobnou informaci zahlédl.

„Legie!“ ozval se výkřik. „Fénix porušil příměří! Zničte je!“

„Fénix, kruhová formace!“ Anastariina reakce byla okamžitá. „Vlade, Paule! Vytvořte portál a přesuňte sem zbytek našich bojovníků!“

„TICHO!“ Neměl jsem nejmenší tušení, že by Evolett byl schopen tak hlasitě vykřiknout. Dvě skupiny, připravené se okamžitě vrhnout do boje, na místě ztuhly a překvapeně se po sobě dívaly. Ostatní nezúčastněné klany se shromáždily opodál a ozývaly se pobouřené hlasy. To mě nepřekvapilo, hráči mohli být svědky úžasné bitvy dvou předních klanů! „Temná legie nepožaduje po Fénixu žádnou satisfakci, naopak vám děkuje za vyřešení situace s Plintem,“ zklidnil rychle situaci Evolett. „Nebude tu žádná bitva. Osobně z klanu vyhodím kohokoli, kdo zaútočí na hráče Fénixu, a to i v sebeobraně! Je to jasné?“ Evolett potvrdil mou myšlenku o stále platícím zákazu soubojů. Zákaz neplatil pro celou Barlionu, jen pro náš region. Plinta a některé hráče Fénixu nejspíš čeká snížení reputace.

V okolí ruin hradu se rozhostilo ticho. Hráči Legie nechápavě hleděli na svého velitele a ostatní klany si mezi sebou začali šeptat. Asi nechápali, kdo to zničehonic rozkazuje celé Temné legii.

„Sakra!“ zavrčela Anastaria, když si přečetla novou zprávu. „Snížila se mi reputace u císaře!“

„Už se všichni uklidnili? Dejme se do práce.“ Evolett pohledem přejel zmatené výrazy hráčů a pak se otočil na mě. „Jak už jsem řekl, všechny klany utrpěly škodu, proto vyslovím oficiální stanovisko. Přivolávám herolda, potřebuji vaši pomoc!“

„Přivolal jste mě, Evolette. Pokud vaše přivolání není z dobrého důvodu, budete potrestán,“ pronesl herold, který se vedle Evoletta ihned objevil.

„Z rozhodnutí sněmu našeho klanu jsem se stal velitelem Temné legie. Žádám vás, abyste se stal svědkem našeho rozhodnutí,“ podal Evolett heroldovi svitek. „Plinto je z klanu vyloučen. Nadále nejsme odpovědni za jeho činy.“

„Přijímám,“ naplnil vzduch zvonivý heroldův hlas. „Od této chvíle je Evolett velitelem klanu Temné legie. Je to vše?“

„Ne. Za klan Temné legie označuji šamana Mahana za personu non grata. Oficiálně jej přidávám na černou listinu a všechny hráče našeho klanu o tom informuji. Od zítřka bude z klanu automaticky vyloučen kterýkoli hráč, jenž měl možnost na Mahana zaútočit, ale neudělal to. Herolde, žádám vás o dohled nad tím, aby toto rozhodnutí bylo dodržováno.“

„Souhlasíte s podmínkami umístění Mahana, který má kladnou reputaci u Malabarského císařství, malabarského císaře, bohyně Eluny, kněžek bohyně Eluny, dozorců dolu Pryke a provincie Krong, na černou listinu? Jeho reputace u ostatních frakcí nebude brána v potaz.“ Heroldův hlas byl z nějakého důvodu dost mrazivý. Anastaria, Undigit a další velitelé ostatních klanů se překvapeně dívali na mě a Evoletta. Chápu, proč se dívali na něj, ale nerozumím překvapivým pohledům směřujícím ke mně. Navíc jsem nechápal, proč herold přeříkal všechny malabarské frakce, které jsem dosud poznal, a vynechal zbytek, jako třeba Radu šamanů nebo Temného lorda Kartossu.

„Ano! Zde je rozhodnutí sněmu klanu,“ podal Evolett heroldovi další svitek. Nový velitel klanu nevypadal jen potěšeně, ale změnil se v jeden velký úsměv, stejně jako zbytek Věčně druhých stojících okolo. „Teď už sem musíme jen vepsat jméno, a tím jménem je Mahan. Temná legie jej přidává na oficiální černou listinu.“

„Staniž se!“ pronesl herold a převzal od Evoletta svitek, po čemž se ozval hlasitý zvuk gongu. „Bude to vše?“

„Ano, děkuji vám, herolde.“ Podle Evolettova výrazu, který se mu právě rozhostil po obličeji, čekal na tuto příležitost velmi dlouho. Opravdu tomu nerozumím, ale muselo se dít něco významného, jelikož z tváří ostatních hráčů jsem mohl vyčíst: „Něco takového jsem vážně nečekal!“

„Díky,“ rozhodl jsem se promluvit a vyčistit atmosféru, která začala být téměř třaskavá. „Ne každému se dostane privilegia objevit se na oficiální černé listině druhého klanu císařství.“

Nebyl jsem si jistý, zda okolí podruhé vybuchlo různým křikem a hlasy kvůli mému výroku, nicméně někteří hráči řvali jeden přes druhého, zatímco ostatní stáli zaražení se skelným pohledem – nejspíše rychle psali zprávy na fóra. Po chvíli se okolí trochu zklidnilo a Evolett se znovu usmál.

„Vypadá to, že nejsi příliš obeznámen s tím, co to znmaneá, když se tvé jméno dostane na oficiální černou listinu. Dovol mi, abych tě do toho zasvětil. Každý klan má dvě černé listiny, jednu vlastní a druhou oficiální. Vlastní černá listina obsahuje hráče, kteří klanu působí potíže. Například my tam máme Anastarii, Hellfira a další. Když se některý z našich hráčů octne v jejich blízkosti, dostane zprávu o nepříteli klanu, který se nachází poblíž. Je docela jednoduché se na takové listině objevit, protože každý hráč od určité hodnosti tě na listinu může přidat. Ale je tu ještě druhý seznam. Oficiální černá listina. Za každého hráče na oficiální listině musí klan platit daně císaři a navíc ztrácí reputaci. Například ty nás budeš stát pět tisíc zlatých denně, stejně jako odečet reputací od všech frakcí, které herold vyjmenoval. Reputace se bude snižovat všem hráčům podepsaným pod tvým jménem. Prvního dne se reputace sníží o bod, druhý den o dva, třetí den o čtyři a tak dále. Přitom nezáleží na tom, zda je hráč ve hře nebo ne, body se odečtou v každém případě. Proto se po třech týdnech všechny reputace, ať už byla jejich počáteční hodnota jakákoli, dostanou až na úroveň nepřátelský. Přidání hráče na oficiální černou listinu vyžaduje minimálně pět set podpisů, ale na svitku, který jsem podal heroldovi, je podepsáno něco přes čtyři tisíce hráčů. Teď přicházíme k hlavnímu důvodu, proč klan někoho na oficiální černou listinu vlastně přidá. Jakmile nějaký hráč z našeho klanu potká hráče, který je na černé listině, musí udělat vše pro to, aby daného hráče zabil. Útočník nebude penalizován a může tě napadnout dokonce i ve městě. Členové ostatních klanů nebo samostatní hráči obdrží zprávu, že za každé tvé zabití obdrží od klanu Temné legie pět tisíc zlatých. Heroldi budou dohlížet na to, aby členové našeho klanu souhlasili s politikou okamžitého útoku, a budou také sledovat, kolikrát tě ostatní hráči zabijí. Proti oficiální listině nejsou účinné ani bezpečné zóny. Tato černá listina je velmi populární u lidí, kteří se snaží potrestat někoho konkrétního. Je to nákladné, to jistě, ale v určitých případech to za ty peníze stojí. V mém klanu je přibližně čtyřicet tisíc hráčů s průměrným levelem 137. Máš den, abys utekl a schoval se. Následující dva týdny tě budou naši lidé nahánět jako štvanou zvěř. Jakmile reputace všech hráčů podepsaných pod listinou klesne u vyjmenovaných frakcí na úroveň nepřátelský, budeš automaticky z černé listiny vyňat, pokud to dřív neudělám sám. Já tě však z listiny rozhodně nevymažu,“ zatvářil se Evolett jako kočka, která se dostala k hrnci se smetanou. „To by mělo být ode mě vše.“

„Evolette, o co ti jde?“ ozvala se šeptem Anastaria. Už ji přestal zajímat drak Mahan, teď chce přijít na důvod spiknutí, které proti mně připravili Věčně druzí.

„Brzo to zjistíš, má drahá,“ usmál se opět Evolett. „Mahane, jsi opravdový dáreček! Podařilo se ti získat reputaci jen u několika malabarských frakcí, ale o ty jsem právě usiloval i já!“

„Mahane, císař si přeje s vámi mluvit.“ Kvůli všem novinkám jsem ani nestačil zaregistrovat nově otevřený portál a příchozího herolda.

„Ano, samozřejmě,“ zamumlal jsem, ale než jsem vkročil do portálu, zastavil mě jemný dotek. Mirida. Všichni na ni úplně zapomněli.

„Počkej.“ Mirida se kousla do rtu, jako by se snažila vyřešit jedno těžké, ale důležité rozhodnutí. Nakonec se nadechla, nahnula se ke mně a rychle ze sebe vychrlila: „Chci ti říct, proč jsem přišla do Beatwicku. Nezáleží na tom, co si o mně pomyslíš, ale zasloužíš si znát pravdu. Mé jméno je Marina. Ano, ta,“ dodala, když uviděla mou reakci. „Pošlu ti souřadnice místa, kde se setkáme. Přijď, prosím. Je toho moc, co ti musím říct.“ Před očima mi proběhla zpráva o místu poblíž Anhursu, které se ihned zaneslo do mapy. „Pokud tam nepřijdeš, pochopím to, ale dej mi alespoň šanci vše vysvětlit. Prosím!“ Marina pustila mou ruku a odstoupila. Ještěže jsem byl plný emocí z předchozích zážitků a informací, kvůli kterým jsem původkyni svého osmiletého věznění přijal poměrně v klidu.

„Den, Mahane. Máš jeden den,“ zopakoval Evolett. „Pak začne lov!“ Docela dost to přehrával, jako nějaký záporák ze starých filmů pronášející svou závěrečnou řeč. Nevím proč, ale donutilo mě to k úsměvu. Uvědomoval jsem si, že od začátku je vše nahráváno na video a brzo bude přístupné všem k zhlédnutí. Temnou legii čekají dost temné časy, neodpustil jsem si v myšlenkách trošku tautologie. Přidávat hráče na nízkém levelu na černou listinu jen kvůli tomu, jak dovedně vedl armádu spojenou z různých klanů, vypadalo hloupě a vrhalo to na klan velmi nedobré světlo. Ale Evolett nevypadal jako hloupý muž a vše si jistě důkladně dopředu promyslel.

„Počkejte zde, prosím.“ Herold mi dal pár minut na rozhlédnutí se po paláci a já jsem se mohl na vlastní oči přesvědčit, jak ho Geranika „přestavěl“. Dokonce i mezi rozbořenými zdmi, všudypřítomným prachem a zničenými sochami rozházenými po okolí bylo jednoduché poznat výjimečnost tohoto místa. Jako by na zpodobnění výjevu zničeného paláce pracovalo několik grafických týmů.

„Je mi trochu líto, že jsem tak honosné sídlo neviděl v jeho šťastnějších dobách,“ ozvalo se z úst bývalého předáka Beatwicku, kdysi mistra Kartosského císařství, nyní však císaře Malabaru, zatímco ke mně přicházel. „Minulému císaři musím přičíst ke cti vkus. Pojď, je na čase odměnit našeho hrdinu.“

Nevím, zda to bylo rozbitým palácem nebo měsícem ve Vodnáři, ale při chůzi za císařem jsem necítil z odměny žádné vzrušení. Měl jsem pocit, jako by se má vnitřní zoo cítila pod psa a upadala do apatie. Především pohled na hrabivého křečka byl velmi smutný. Podle všeho měl cupitat za císařem v očekávání, že se mu do pacek dostanou nevýslovné bonusy. Realita nemohla být od představy vzdálenější. Jen tak seděl, smutně hleděl na zamračenou chamtivou žábu a slzy měl na krajíčku. Otevřel jsem seznam úkolů a prohlédl si je, abych nějak zahnal melancholii.

1. Noční teror vesnice. Vzácný. Splněno. Odměna: +400 reputace u provincie Krong, +500 zkušeností, +80 stříbrných, vzácný předmět od předáka.

2. Hon na temného koordinátora. Unikátní. Splněno. Odměna: +4000 reputace u Malabarského císařství, +4000 zkušeností, +10000 zlatých, vylepšující se předmět od císaře.

3. Poslední naděje, část třetí. Vzácný. (Čas než se vlci znovu objeví: 2 měsíce a 21 dnů.)

4. Oko černé vdovy. Legendární. Úkol se zpřístupní po dosažení levelu 100.

5. Cesta šamanismu, část třetí. Dokončení zkoušky pro získání titulu: vyšší šaman. Úkol pro šamany.

6. Nastolení spravedlnosti. Unikátní úkol pro šamany.

Chtěl jsem odstranit úkol s vlky, ale něco ve mně protestovalo. Postupného úkolu se přece jen tak nezbavíš! Vždyť to nemusím krmit nebo se o to jinak starat, navíc můžu mít neomezené množství aktivních úkolů. Zajímá mě, jaké šílenosti si vývojáři u vlků vymysleli. Vytahování těch šípů bylo něco neskutečného. Při té vzpomínce jsem se otřásl. Přinejmenším mě po splnění čeká nějaká příjemná odměna, i když bude jen pro hráče na nízkém levelu. Vypísknutí křečka, který se konečně trochu probral, zaznělo na hranici slyšitelnosti. Dobrá, snad už se vrací zpátky do normálu.

Nastolení spravedlnosti je dobrý úkol, ale pro jeho dokončení se musím vydat až do provincie Serrest, u které mám, díky tamnímu guvernérovi, nepřátelskou úroveň reputace. Zajímalo by mě, zda je reputace u guvernéra na vyšší úrovni než reputace u provincie jako takové. Vykopli by mě pryč hned, nebo bych měl čas si pohovořit s Pronthem? Zjistím to, až se tam dostanu.

Na Oko černé vdovy mi ještě zbývá dost času. Dva úkoly jsem měl splněné a zůstávala mi jen šamanská zkouška a Nastolení spravedlnosti. Podle odpočtu mi na splnění zkoušky zbývalo stále okolo dvou měsíců. Trochu jsem posmutněl. V Beatwicku jsem se cítil jako protagonista velkých herních změn, ale jakmile jsem odtud odešel, změnil jsem se v normálního nezajímavého hráče, kterých je v Barlioně naprostá většina. Stal jsem se jedním z mnoha. Kromě přístupu do paláce mi žádné další benefity z reputace u císaře a Temného lorda neplynuly. S mou aktuální úrovní jsem se mohl po paláci pohybovat, sledovat, jak ho opravují a vrací mu původní lesk, a mohl jsem jedině slintat při pozorování Anastarie a Hellfira, jak získávají unikátní úkoly. Nepochyboval jsem o tom, že celé vedení Fénixu získalo u císaře úroveň reputace: vážený.

Císař mě dovedl do malého pokoje osvětleného několika pochodněmi. Úzkým oknem se prodral jen náznak slunečního světla, proto byla místnost utopena v šeru. Okolní prázdnotu narušoval pouze malý dřevěný stolek stojící na pokroucených nohou. Nikdy jsem si nemyslel, že bych v paláci objevil takovou místnost.

„Co jsem se tak o tobě dozvěděl, nevyžaduješ příliš promyšlené odměny,“ usmál se císař a zvedl ze stolu svitek. „Tento předmět získáváš za splnění úkolu Noční teror vesnice. Už nejsem předákem, ale nemůžu dopustit, aby muž, který objevil mého sklice, zůstal bez odměny. Dobrá práce.“ S těmito slovy mi Naahti předal svitek.

Odměna za splnění úkolu: Noční teror vesnice.

+400 reputace u provincie Krong, +500 zkušeností, +80 stříbrných, klenotnický recept: Krabička na klenoty z malachitu vykládaná lazurity.

Rychle jsem se recept naučil, otevřel seznam receptů a podíval se na popis:

Krabička na klenoty z malachitu vykládaná lazurity.

- Popis: Hezká a pevná krabička na klenoty. Pojme 10 předmětů. Bonus Dovednosti: za každý bod se do krabičky vejde o jeden předmět více. Třída předmětu: vzácný. Level: 50.

- Požadavky na výrobu: Klenotnictví, úroveň 40.

- Ingredience: 2 kusy malachitu, 2 kusy lazuritu, 4 bronzové dráty.

- Nástroje: Klenotnické pomůcky.

No… Bude mi to muset stačit. Aspoň mám nový recept, když nic jiného. Doufal jsem však v hodnotnější odměnu. Výraz na mé tváři císaře rozesmál.

„Rozhodně musíš zapracovat na své mimice. Vypadáš, jako by ti někdo právě navrhl něco nepřijatelného. Uvědom si, že úkol nalezení sklice mohl být klidně automaticky odebrán ve chvíli, kdy okolo Beatwicku vypuknul boj, ale já jsem se rozhodl, že si odměnu zasloužíš. Teď tě však čeká odměna jistě bližší tvému gustu, za splnění honu na mě samotného. “

Odměna za splnění úkolu: Hon na temného koordinátora.

+4000 reputace u Malabarského císařství, +4000 zkušeností, +10000 zlatých, vylepšující se předmět od císaře.

Všiml jsem si, že mi v peněžence přibylo přesně deset tisíc. Tato odměna je osvobozena od třicetiprocentní daně. Rychle jsem si snažil spočítat, kolik bych na dani zaplatil, ale vycházely mi jen zlomky a ne celá čísla. No nic.

„Na stole před tebou je pět předmětů, které by se ti mohly hodit,“ pokračoval císař. „Můžeš si jeden z nich vybrat. Žádný z těchto předmětů nenabízejí Triciniáni, ani kdybys u nich měl nejvyšší úroveň reputace. Vlastnosti předmětu však uvidíš, až si daný předmět vybereš. Dobře se rozmysli.“

Bez vlastností? Jak si mám sakra některou z těch věcí správně vybrat, když neznám jejich vlastnosti? Předměty ležely na stole vyrovnány do úhledné řady. Šamanský klobouk je velmi podobný tomu Almisovu, plášť s peřím bych od svého vlastního pláště nerozeznal. Zbytek představovaly boty, kalhoty a nátepníky. Zkontroloval jsem vlastnosti všech předmětů, ale císař nelhal, veškeré informace byly skryty. Jak si vybrat? Nálada mi poklesla ještě hlouběji. Jak dlouho se mám účastnit podobných hádanek? Sakra! Ať si strčí všechny odměny někam!

„S úctou váš dar odmítám,“ pevně jsem se otočil k císaři. „Nehodlám si vybírat odměnu bez informací. Je pro mě lepší raději vše odmítnout, než navždy litovat, když si vyberu ten nejhorší předmět. Děkuji vám za tuhle možnost, ale nic si nevezmu.“

„Respektuji tvé rozhodnutí,“ odpověděl císař stejně pevně a stůl s předměty okamžitě zmizel. „Heroldi vám ukážou cestu ven.“

Můj křeček jen zvedl hlavu, podíval se mi do očí a pak klesl zpět na zem. Už neměl sílu bojovat.

„Mahane! Ty už jsi tady!“ Tisha se vedle mě objevila přesně ve chvíli, kdy jsme vyšli z místnosti. „Otče, už jsi pro něj vymyslel nějakou odměnu?“

„Odmítl ji,“ odpověděl císař klidně. „Mahan si myslí, že císař není hoden toho, aby mu vybral mu nějakou odměnu.“

„Mahane,“ zastavila se Tisha překvapeně vedle mě. „Je to pravda?“

Nelíbilo se mi, kam tahle konverzace vede. Imitátor se ze mě snaží udělat protivného a nevděčného bastarda, který odmítl dar. Ještě to tak! Nepotřebuji, aby mě takhle někdo shazoval. Vytáhl jsem pět prokletých prstenů, ukryl jsem jejich vlastnosti a podal je Tishe.

„Jeden si vyber a nasaď si jej.“

„Nevím který! Neznám jejich vlastnosti.“ vypískla dívka.

„Přesně tak! Prostě si jeden vyber.“

Tisha si vzala jeden z prstenů, který snižoval sílu o pět procent, nasadila si jej na prst a vykřikla: „Vždyť to je prokletý prsten! Mahane! Co to má znamenat?“

Jakmile si kdokoli nasadí kus vybavení, vlastnosti se mu ukážou, i když byly předem skryté. Tisha rozčileně strhla prsten a hodila ho po mně.

„Proč si to udělal? Já jsem ti věřila! Ty…!“

„Počkej, Tisho,“ přerušil dívku císař a otočil se na mě. „Odkryj vlastnosti zbytku prstenů a podej mi je.“

Na císařově žádosti mi nepřišlo nic divného. Zvedl jsem odhozený prsten ze země, přidal ho ke zbytku ostatních a všechny vložil císaři do dlaně.

„Vyrobil jsi je sám?“ zeptal se císař, zatímco si každý prsten pečlivě prohlížel.

„Ano. Vyrobil jsem je ze surovin nasbíraných v okolí Beatwicku, ale ničitelé dělali svou práci dobře, proto jsem mohl vyrobit jen prokleté předměty, ať jsem se snažil sebevíc.“

„Máš s prsteny nějaké plány?“

„Chtěl jsem je přinést Elizabeth. Mohla by jim požehnat. Samy o sobě jsou nepoužitelné.“

„Zbyly ti nějaké amulety, které jsi vyrobil v Beatwicku?“ pokračoval bývalý předák v podivných otázkách. Začalo ve mně vřít něco, o čem jsem si myslel, že jsem ztratil – opravdový zájem. Na co by mohl císař chtít mé prsteny a amulety? Podivné.

„Ano, tady jsou.“ Vytáhl jsem amulet novicky z batohu a předal jej Naahtimu. Myslel jsem si, že jakmile se amuletu dotkne, změní se ve vagrena, ale císařové jsou proti takovým věcem nejspíš imunní. Naahti mi vrátil čtyři prsteny a jeden si nechal u sebe. V jedné ruce držel prsten, v druhé amulet. Pak udělal něco naprosto nemyslitelného. Oba předměty spojil v jeden. Z dlaní vytryskl záblesk jasného světla, a když vyhaslo, předměty zmizely. Po císařově tváři se rozlil úsměv.

„Táto?“ dívala se Tisha vykulenýma očima na svého otce. „Ty jsi právě…“

„Zničil věc, která patřila někomu jinému?“ zvedl císař jedno obočí. „Já vím. Mahanova škoda bude nahrazena. Sto zlatých za prsten a tisíc za amulet.“ Jakmile slova vyslovil, do peněženky mi přibylo 770 zlaťáků. „To není tak důležité. Především jsem díky Mahanovi pochopil svou chybu, neměl jsem mu připravit slepou volbu a navíc mám pro něj i úkol.“

„Slepou volbu?“ zeptala se Tisha.

„Ano. Nabídl jsem mu jako odměnu pět předmětů se skrytými vlastnostmi, ze kterých si měl jeden vybrat. On odmítl. Teď už chápu proč. Asi nezapomněl na mé bývalé povolání, jeho podezíravost není bezdůvodná.“ Mám štěstí, že je císař chytrý. Přišel s důvodem, vyjasnil si ho a hlavně tomu sám věřil. Pomalu jsem se vracel k normálu a uvědomil si, jak hrozně muselo vypadat mé odmítnutí. Tady stojí pyšný šaman, který opovrhuje darem od císaře. Měl jsem velké štěstí, mohl jsem taky přijít i o reputaci.

„Ukázal jsi mi, že jsem chyboval,“ pokračoval císař. „Měli bychom se vrátit k odměnám. Teď si nebudeš vybírat. Sám rozhodnu, co dostaneš. To však ještě počká. Nemůžu přestat myslet na šachy stojící v hale. Ty mohl vyrobit jen Prokletý výrobce. Ty jsi měl tento titul?“

Kývl jsem hlavou, ale stále nechápu, kam tím císař směřuje. A proč se ptal, zda jsem titul měl, místo aby se zeptal, zda ho ještě mám?

„Amulet novicky mohl vyrobit jen člověk s kladnou reputací u kněžek. Ale tys byl Prokletý výrobce. Proto ses musel stát nejdříve Požehnaným výrobcem, abys mohl amulet vyrobit. Mám pravdu?“

Znovu jsem kývl, ale pointu jsem už dávno ztratil. Na můj vkus se tu mluvilo o příliš mnoha věcech, než abych to stačil sledovat.

„Táto, opravdu nechápu, o co jde,“ okomentovala císařův monolog Tisha, stojící vedle nás. Dala hlas i mým myšlenkám.

„Pojďte,“ mávl císař rukou a poblíž se otevřel portál. „Něco vám musím ukázat.“

Získal jste přístup do císařova trůnního sálu.

Aktuální stav přístupu do paláce: 46 %. Následující krok: císařova pracovna.

Odmávl jsem zprávu, pro kterou mnoho hráčů muselo ve hře dva roky tvrdě dřít, a vstoupil jsem do portálu. O čem to Naahti mluví?

Odpověď byla velmi nezvyklá. Do středu opěrky trůnu byla zaražena dýka. Poznal jsem, že jde o prokletý předmět, aniž bych se musel dívat na její vlastnosti. Z dýky vycházela temná záře, kterou pohlcovaly čtyři sochy zobrazující Elunu stojící u rohů trůnu.

„Dar pro budoucího císaře od Geraniky,“ vysvětlil Naahti. „Nikdo se dýky nemůže dotknout, dokonce ani já nebo Temný lord. Může být zničena jen zkombinováním s posvátným předmětem, jak jsem to provedl před chvílí. Posvátné předměty jsou však vzácné a navíc do jednoho uloženy v chrámech. Trůn ani předměty nemohou být přeneseny, jinak by ztratily své vlastnosti. Nová nejvyšší kněžka postavila okolo trůnu ochrannou bariéru, ale já kvůli tomu nemůžu trůn přijmout. Císař bez trůnu dlouho nepřežije, zbývají mi čtyři měsíce.“

„Ne!“ vykřikla Tisha.

„Uklidni se, má drahá. Není vše ztraceno. Do týdne svolám všechny hrdiny císařství a požádám o jejich pomoc. Podle těchto svitků,“ v císařově ruce se zničehonic zhmotnilo několik svitků, „je někde hluboko ve Volných pláních ukrytá Relikvie světla. S její pomocí můžeme dýku zničit. Hrdinové budou velmi přísně vybíráni, jednou z podmínek bude dosažení nejméně dvoustého levelu. Reputace u císaře nebude hrát roli. Jsem připraven kvůli tomuto úkolu vyjít vstříc i hráčům, kterým byl odmítnut přístup do paláce. Ačkoli nejdřív zvážím všechna pro a proti…“

„A jak přesně do toho plánu zapadám já?“ Jako by týden po dokončení scénáře k otevření Kartossu hráčům měl rozjet scénář druhý, který opět zahrne hráče na vysokém levelu a mě.

„Jsi Požehnaný výrobce. Nemůžu se spoléhat jen na to, že někdo relikvii opravdu najde – je dost dobře možné, že to nikdo nezvládne ve stanovené lhůtě. Je mou císařskou povinností chránit císařství před nebezpečím a tys mi vnukl zajímavou myšlenku. Kromě hrdinů dostanou úkol i všichni výrobci. Místo účasti na výpravách po nich budu chtít vyrobit svatý předmět schopný dýku zničit. Třeba někdo uspěje. Tobě nabídnu tento úkol hned teď, ačkoli nesplňuješ kritéria. Beatwick prokázal, že občas se vyplatí vložit svůj osud a důvěru do rukou svobodného občana na nízkém levelu.“

Dostupný úkol: Výroba svatého předmětu.

Popis: Malabarské císařství stojí před hrozbou. Do srdce trůnu byla vražena prokletá dýka. Pokud se ji nepodaří do čtyř měsíců zničit, císař zahyne. Vyrobte svatý předmět, který bude schopen dýku zničit.

Odměna: +500 reputace u císaře, +15 levelů, +50000 zlatých, vylepšující se předmět od císaře. Trest za nesplnění: žádný. Typ úkolu: scénář. Požadavky: úroveň 100 a více v hlavní profesi (úkol nemůže být splněn, pokud je úroveň hlavní profese nižší než 100). Omezení levelu: žádné. Časový limit: 120 dnů.

„Udělám vše pro to, abych tu dýku zničil,“ podařilo se mi ze sebe dostat po přečtení popisu úkolu. Patnáct levelů! Pro tohle by Anastaria i Hellfire okamžitě všeho nechali a začali vyrábět jak posedlí. Je těžké dosáhnout s postavou stého levelu, ne však nemožné. 200 levelů už vyžaduje pořádnou práci. Po levelu 300 je však každý další level důvod k oslavám a zde by jich získali rovnou patnáct.

„Jsem si jistý, že se výzvy zhostíš se ctí,“ pronesl císař slavnostně. „Vraťme se k tvé odměně. Myslím, že nejlépe ti bude sedět tohle,“ s těmito slovy mi Naahti podal boty. „Můžeš být na ně hrdý.“

Uklonil jsem se císaři a přijal jeho dar. Konečně jsem měl možnost podívat se na vlastnosti nových bot. Jaký předmět nenabídnou ani Triciniáni?

Šamanovy boty rychlého běhu.

Popis: Šamani tráví většinu svého života na cestách. Pohodlné obutí je zárukou spokojenosti.

+40 Energie, doba vyvolávání snížena o 50 %, + (level postavy*10) Inteligence, + (level postavy*5) Výdrž, + (level postavy*3) Hbitost, + (level postavy*7) obrana proti všem typům zranění. Třída předmětu: vylepšující se. Odolnost: nezničitelné. Omezení levelu: žádné.

Křeček se rázem probral z apatie. Radostně poskakoval okolo bot, otíral je od prachu a hleděl na císaře zamilovanýma očkama. Nebál se slíbit, že potřebný předmět vyrobí hned druhého dne. Udělal by cokoli, jen aby získal další podobnou věc.

„Samozřejmě se můžeš pokusit vyrobit svatý předmět zde v Anhursu za pomoci nejvyšší kněžky, ale radil bych ti vydat se do Volných plání. Nachází se tam spousta nevyužitých zdrojů a některé z nich budou jistě i posvátné. Záleží jen na tobě, já můžu jen poradit. Teď mě prosím omluv, musím už jít.“

Císař na mě rychle kývl, otevřel portál a o moment později jsme zůstali s Tishou sami. Nasadil jsem si boty, abych o ně ještě nějak nepřišel, a smutně jsem si všiml, že bonus z nasazených osmi částí vybavení, které mi vyrobil Rick, zmizel. Musel jsem si zvolit mezi botami a bonusem. Boty však jasně zvítězily. Brzo vyměním i zbytek vybavení, už jsem z něj vyrostl.

„Kam půjdeš teď?“ Jako by se Tisha nemohla vymanit z role neustále zmatené princezny. Změna císaře proběhla celkem bezbolestně a vývojáři dokonce přišli s dalším scénářem, ale Tisha vypadala jako tělo bez duše. Že by se k ní vázal nějaký úkol?

„Stavím se teď za Beth. Požádala mě, abych za ní přišel, až se objevím v Anhursu. Potom musím zajít k notáři a konečně založit svůj vlastní klan. No a potom… Uvidíme. Princezno, můžu vám nějak pomoci?“

„Princezno… to zní tak… divně. No… já…“

Tisha se nemohla rozhodnout, což mi napovídalo, že jsem téměř na potřebné úrovni k získání úkolu. Zkontroloval jsem u ní svou atraktivitu. 39 bodů. Divné, dokud šlo o normální holku Tishu z vesnice Beatwick, měl jsem 83 nebo tak nějak, ale u princezny mám jen 39. Jistě ji začal ovládat jiný imitátor. Nejspíš potřebuji alespoň 40 bodů atraktivity, aby mi nějaký úkol zadala. Sakra, zrovna teď nemůžu atraktivitu zvýšit. Vzpomněl jsem si na šaty, které jsem dal Hadojedovi, a chamtivá žába se ihned probrala k životu. Nejen že mi ten krokodýl nezaplatil zbytek peněz, které mi dluží (možná to však už udělal, od té doby jsem nebyl v bance), ale předal jsem mu věc, která by se mi teď velmi hodila. Potřeboval jsem dát Tishe nějaký dárek a novopečenou princeznu trochu postrčit správným směrem. Přijmu jakýkoli úkol, se vším pomůžu, v rámci mých možností samozřejmě. Měl jsem si ty šaty nechat!

„Tisho,“ zariskoval jsem oslovit ji jménem. V Beatwicku nebyl problém oslovovat NPC křestním jménem, ale teď jsme byli v paláci a ona je princezna. Taková familiérnost mě mohla dostat do problémů. „Co říkáš na tohle. Vyřeším si teď své záležitosti, večer se vrátím do paláce a můžeme si promluvit. Mám přístup až po trůnní sál, můžeme se zde potkat a pořádně si popovídáme.“

„Dobře,“ usmála se dívka, jako by z jejich ramen spadla obrovská tíha. „Tak ahoj večer.“

Ani jsem si nevšiml, že stojím sám. Tisha v mžiku zmizela. Super, ale jak se mám odsud dostat? Vůbec palác neznám.

„Císař mě požádal, abych vás doprovodil.“ Herold se vedle mě objevil jako džin z lahve. „Kam byste se rád podíval?“

„Potřebuji se dostat k nejvyšší kněžce Eluny,“ rychle jsem se rozhodl. „Přeneste mě tam, prosím. Nebo alespoň na místo, odkud můžu požádat o audienci.“

„Pojďte tudy, prosím,“ herold otevřel portál. „Nejvyšší kněžka vás ihned přijme.“

Bethina pracovna byla zařízena spartánsky. Stál v ní jednoduchý stůl zasypaný množstvím roztodivných svitků, dřevěná židle a na zdech visely světlé závěsy. V reálu by se za závěsy ukrývali vojáci, připravení sejmout kohokoli, kdo by se odvážil na kněžku vztáhnout ruku. Byl jsem si docela jistý, že v Barlioně za závěsy stály police plné knih a svitků, které nebyly určeny pro oči normálních smrtelníků. Ačkoli normální smrtelníci ani nesní o tom, že by byli vpuštěni do pracovny nejvyšší kněžky.

„Mahane!“ přivítala mě radostně Beth. „Je dobře, že se ti podařilo dostat se za mnou tak rychle. Začala jsem už pracovat na tom nepořádku, který mi po sobě zanechala má předchůdkyně. Snížila jsem jí hodnost, bude lepší, když raději lidem rozdá radost, sílu a víru, než aby pracovala mezi papíry. Na to se vlastně nikdy nehodila. Je tu nepředstavitelný binec. Nenašla jsem žádný náznak systému nebo zaznamenávání položek. Promiň, ale mám strašně málo času, přejdu hned k věci. Jaké máš plány na následující tři nebo čtyři měsíce?“

„Musím vyrobit svatý předmět pro císaře, aby mohl převzít trůn,“ odpověděl jsem popravdě. Nemělo smysl říkat něco jiného. Atraktivitu u Beth jsem měl na 91 bodech a u kněžek jsem měl přátelskou reputaci. Mohl jsem říct pravdu, ať už byla jakákoli.

„Takže už to víš? Císař ti svěřil své tajemství?“ zarazila se Beth. „Vlastně mě to ani nepřekvapuje, po tom, co všechno jsi zvládl…“ Znovu se odmlčela, ale po chvíli se vrhla ke stolu a začala se prohrabávat závějí svitků. Slyšel jsem šustění a tichý šepot nejvyšší kněžky: „Kde to může být? V tomhle by se ztratilo i stádo slonů. To není úřad, ale prostě jeden velký binec! Konečně! Nemůžu ti vrátit prsten,“ pokračovala Beth a podala mi svitek. „Zmizel ve chvíli, kdy jsem byla přenesena do Anhursu. Hodně ti však dlužím, proto ti nabízím hodnost Elunina kněze. Přeskočil bys novice a stal by se z tebe rovnou vyšší kněz. Tato záležitost už byla prodiskutována s císařem a mám jeho požehnání. Zde je návrh dohody pro změnu tvé třídy, musíš to jen podepsat.“

Zpráva pro hráče ve vězeňské kapsli. Z důvodu vašeho příchodu do hlavního herního světa a pozitivní reputace u předních NPC Malabaru přijal soud rozhodnutí č.: 45-RS344328, které vám uděluje možnost změnit třídu vaší postavy. Navrhovaná třída: vyšší kněz. Božstvo: Eluna.

Souhlasíte se změnou třídy vaší postavy? Ano / Ne

„Taková nabídka není adekvátním vyjádřením mé vděčnosti, ale někde začít musím,“ dodala Beth, očekávajíc mou odpověď.

Oči mi zahalila mlha a v hlavě zabzučel nepříjemný vibrující zvuk. Jako by mi krevní tlak vyskočil o několik řádů výš. Přemýšlel jsem, zda to není všechno jen sen. Ne! Systém mi opravdu nabízel změnu třídy postavy z nepopulárního šamana na jednu z nejuniverzálnějších a nejváženějších tříd. Už jen kvůli oživování padlých hráčů je kněz v boji velmi cenný. A já bych všechno tohle mohl získat zrovna teď a tady!

„Nemůžu,“ řekl jsem těžce a snažil se nedívat Beth do očí. Zkušenost mě naučila nepokládat šamana za špatnou třídu a hráči, kteří šamany podceňují, o hře nic moc neví. Ti, co znají skutečnou sílu šamanů, chytře mlčí.

„Odmítáš?“ zvedla Beth překvapeně obočí.

„Pochop mě, Beth. Myslíš si, že bych dokázal zvládnout vše, co se mi povedlo, kdybych nebyl šamanem? Je to víc, než jen třída, je to spíš typ myšlení, konání a cítění. Nemůžeš šamana popsat slovy, můžeš to jen cítit. Mohl bych být dobrým knězem, ale musel bych zničit vynikajícího šamana.“

„To jsou všechno jen slova! Podle tebe nestojí můj dar ani za starou bačkoru!“ vyskočila Beth, naplněná emocemi, z židle. Proč je s ženami tak složité pořízení? Vážně teď ztratím reputaci u nejvyšší kněžky jen proto, že si nechci změnit postavu?

„Beth, nic takového jsem neřekl. Já se nemůžu stát knězem, jsem šaman!“

„Jsi srab, ne šaman! Nabízím ti takovou možnost a obrovskou odpovědnost, ale ty se z ní snažíš vykroutit!“

Jo takhle? V tom případě je mi líto, ale musíme vytáhnout těžkou artilerii.

„Beth, pokud by Rváč… teda Avtondil a Mariana byli uneseni kartosskými přisluhovači a ty bys dostala ultimátum, že se buď staneš válečníkem, nebo tvé děti zemřou, co by sis vybrala?“

„Cože! Jak si dovoluješ něco takového srovnávat?“ zakřičela kněžka a úroveň mé atraktivity začala velmi rychle klesat. Aktuálně se držela na pouhých 63 bodech. Pokud bude konverzace pokračovat ve stejném duchu, můžu zapomenout na její přízeň. Avšak když zvážím všechny okolnosti…

„Jo, to si vážně dovolím!“ zvedl jsem taky hlas v odpovědi na Bethin křik. „Myslíš si, že jsi v tom sama? Podle tebe být šamanem vůbec nic neznamená a nemám žádnou zodpovědnost? Řekni mi, co bys dělala na mém místě?“

„Chováš se nepřístojně, šamane elementálů,“ řekla ostře Beth a dala důraz na můj titul. Atraktivita: 47 bodů.

„Dobře, odpovím za tebe. Co jsi to říkala v Beatwicku? „Děti můžou projít, ale my zůstaneme tady. Třeba se nám podaří je zpomalit.“ Byla jsi připravená čelit smrti kvůli svým dětem, tak proč si myslíš, že já…“

„ANO! Vzdala bych se všeho, jen aby mé děti mohly žít!“ Atraktivita: 34 bodů. „Ale co ty, muž a svobodný občan, víš o dětech? Jak můžeš srovnávat šamanismus s částí mne samé, která získala vlastní život?“

Dospěli jsme k okamžiku pravdy, ke kterému jsem se rozhovor snažil směřovat. Byl jsem připraven uhodit hřebíček na hlavičku a ukončit tím náš spor. Uvidíme, ó nejvyšší kněžko, co řekneš na tohle. Na tabulku nabízející změnu třídy postavy jsem se ani nepodíval. Neustále blikající „Ano / Ne“ mě rozptylovalo jen prvních pár sekund. Teď, když naše konverzace sklouzla až ke křiku, tabulka téměř vybledla. Nic takového nepotřebuji. Jsem šaman!

Draco, přijď za mnou, potřebujeme něco vyřešit.

Už jdu.

„Ahoj, bratře. Proč jsi mě volal?“ oslovil mě Draco, který se objevil vedle mě.

„Pamatuješ si na něj?“ zeptal jsem se Elizabeth, která na draka hleděla bez hnutí. „Hrál si s tvým synem. Když se stanu knězem, navždycky zmizí. Napořád. Pověz mi, opravdu si zaslouží být zničen? Stojí hodnost vyššího kněze za tolik, abych do konce života žil s pocitem, že jsem zničil a zmařil život draka? Pro něj jsem připraven se s tebou rozkmotřit a mít doživotní zákaz vstupu do Elunina chrámu, pokud to bude znamenat, že můj bratr zůstane naživu!“ Sakra, nepodařilo se mi udržet a ke konci jsem křičel. Vyšlo to ze mě až příliš emotivně.

„Na něj jsem zapomněla,“ řekla potichu kněžka. S potěšením jsem sledoval, jak se atraktivita vrátila na původních 91 bodů a pak dokonce ještě o dva body poskočila nahoru. „Odpusť mi to, já…“ kněžčiny oči se zalily slzami. „Odpusť…“

„Beth, jsem ti velmi vděčný za tvou nabídku, ale sama vidíš, že ji nemůžu přijmout. Není to pro mě možné.“

„Ale já jsem to připravila s dobrým úmyslem. Myslela jsem si, že stát se knězem bude velká čest. Vidíš tuhle hromadu,“ ukázala Beth směrem ke stolu. „Tohle všechno jsou žádosti od svobodných občanů. Chtějí znovu podstoupit zkoušku pro uvedení do kněžského stavu. V Malabaru se nachází okolo milionu kněží a kněžek Eluny a to číslo každým dnem roste. Nevím, kolik kněží mají ostatní božstva, ale jistě taky dost. Tak jsem si myslela…“

„A to jsi mě chtěla udělat rovnou vyšším knězem? Vždyť já nevím, co vlastně kněz dělá. Proto lidé stráví tak dlouhou dobu na hodnosti novice, ne? Musí se naučit, jak správně komunikovat s bohyní a jak zvládnout svou sílu. Já bych se z šamana rovnou stal vyšším knězem. Kdybych se snažil říct modlitbu, celý Anhurs by se mi vysmál.“

„To není tak důležité. Učíš se rychle a tento důvod tvého odmítnutí bych neuznala. Ale drak…“ Beth přišla k němu a podívala se na mě. „Můžu ho pohladit? Chtěla jsem to udělat, když si se synem hráli, ale strašně jsem se bála.“

„Co ty, Draco? Nevadí ti to?“

„Jasně že ne. Mám rád, když mě někdo hladí,“ řekl Draco a s očekáváním natáhl hlavu směrem ke kněžce.

„Teď jasně vidím, že není pro tebe jen totemem, ale bereš ho jako sobě rovného,“ zhodnotila situaci kněžka a nakonec se vůbec draka nedotkla. „Jsi skutečný šaman a takovým snad zůstaneš navždy.“

Rozhodl jste o třídě své postavy. Žádné změny nebyly provedeny. Aktuální třída: šaman elementálů.

„Tak a teď zpátky do práce,“ změnila Beth rychle téma. „Na následujících několik měsíců jsem se neptala bezdůvodně. Mahane, Eluniny kněžky potřebují tvou pomoc!“

Dostupný úkol: Navrácení svaté relikvie, část první. Historie misionářů bohyně Eluny.

Popis první části: Vyslechněte nejvyšší kněžku a dozvíte se příběh o Eluniných misionářích.

Požadavky: reputace u bohyně Eluny vyšší než 0, reputace u kněžek bohyně Eluny minimálně na úrovni přátelský. Typ postupného úkolu: vzácný. Odměna za splnění první části: +1500 zkušeností, +100 reputace u kněžek Eluny. Odměna za splnění všech úkolů: proměnná. Trest za odmítnutí či nesplnění úkolu: snížení reputace u bohyně Eluny na neutrální.

„Udělám vše, abych byl kněžkám nápomocný,“ neváhal jsem ani chvíli s odpovědí. Děje se něco zajímavého a já chci být u toho!

„Před deseti lety–“ začala Beth vyprávět příběh, když se pohodlně usadila za svým stolem. „ Draka můžeš schovat, nemusí mi poletovat po kanceláři. Před deseti lety, chvíli po mém odchodu z funkce nejvyšší kněžky a vyhnání do exilu, byla vypravena misionářská expedice do Volných plání. S výpravou šlo čtyřicet noviců, deset mladších a pět starších kněží. Kromě nich se k výpravě připojilo dvě stě válečníků a padesát mágů, každý z nich měl nejméně dvoustý level. Expedici vedl vyšší kněz Midial. Oficiální účel hlásal rozvinutí vlivu Eluny až do Volných plání, ale šlo jen o zástěrku. Midialův hlavní plán spočíval v nalezení Eluniny slzy, což je ztracený amulet nejvyšší kněžky. Podle našich záznamů byl naposledy spatřen právě na pláních. Jak už asi chápeš, celá expedice zmizela. Nikdo se nevrátil, ani sám Midial. Komunikační amulety zůstaly hluché. Nemáme nejmenší představu, co se jim mohlo stát. Vyšší kněz si však s sebou vzal Kámen světla.“

„Kámen světla?“ přerušil jsem Beth, protože jsem se o něm chtěl dozvědět víc. „Co to je?“

„V Kameni se ukrývá koncentrované božské světlo. S jeho pomocí mohou kněžky donutit temnotu k ústupu nebo si vrátit potřebnou sílu. Z jednoho použití může Kámen vrátit sílu dvěma vyšším nebo dvaceti starším kněžím. Poté se musí dobít. Dobíjení probíhá v chrámu, Kámen se postaví na oltář a během dvou hodin je znovu připraven k použití. Kameny mohou vypadat různě. Některé jsou podobou zaměnitelné s normálními kameny, jiné vypadají jako sochy. Zbylé Kameny světla jsou rozestaveny okolo trůnu v císařském paláci, aby bránily palác proti temnotě vycházející z Geranikovy prokleté dýky. Návod na výrobu Kamenů je dávno ztracen, proto jsou tak drahocenné. To je konec příběhu. Jménem kněžek bohyně Eluny tě žádám, aby ses vydal do Volných plání a přinesl Kámen světla!“

Úkol Navrácení svaté relikvie, část první. Historie misionářů bohyně Eluny splněn.

Odměna: +1500 zkušeností, +100 reputace u kněžek Eluny.

Dostupný úkol: Navrácení svaté relikvie, část druhá. Hledání Kamene světla.

Popis druhé části: Vydejte se do Volných plání a najděte ztracený Kámen světla, který měl kdysi u sebe vyšší kněz Midial, a zjistěte, co se stalo s výpravou.

Požadavky: reputace u bohyně Eluny vyšší než 0, reputace u kněžek bohyně Eluny minimálně na úrovni přátelský. Typ postupného úkolu: vzácný. Odměna za splnění druhé části: +35000 zkušeností. +500 reputace u kněžek Eluny, +100 reputace u bohyně Eluny. Odměna za splnění všech úkolů: skrytá. Trest za odmítnutí nebo nesplnění úkolu: žádný.

„Ještě jedna věc,“ dodala Beth. „Nemůžeš se do Volných plání vydat sám. Potřebuješ pomocníky. Zanesu do tvé mapy místo, ke kterému měla expedice namířeno, ale pokud je level tvé skupiny nedostačující, značka zmizí. Nechoď tam sám, prosím, je to velmi nebezpečné!“

„Sám nepůjdu,“ ujistil jsem Beth a v duchu vzpomínal na všechny své známé. Level skupiny musí dosahovat alespoň 600, což je docela dost. V podstatě by stačila jen Anastaria s Hellfirem, ale neměl jsem žádnou chuť je k úkolu přizvat. Potřebuji se dostat ke starým přátelům, najít Erika se zbytkem kumpanie a rychle levelovat.

„Je ten úkol nějak časově omezen?“ Třeba bych ho mohl o měsíc odložit a v mezičase napnout síly na dosažení co nejvíce levelů, bez ohledu na Evolettovy výhružky. To by bylo skvělé.

„Čím dřív jej splníš, tím lépe, ale nejzazší limit jsou dva měsíce. Dej dohromady skupinu a přijď za mnou, teleportuji vás všechny na hranice Volných plání. Po měsíci začnu posílat další skupiny. Je mi líto, ale tato záležitost je velmi důležitá. Pokud od vás nedostanu žádné informace, budu muset požádat o pomoc i další hrdiny našeho císařství. Kámen prostě musíme dostat zpět.“

Aktualizace úkolu: Navrácení svaté relikvie, část druhá. Hledání Kamene světla.

Čas na splnění: 2 měsíce.

„Doufám, že se vrátíte s Kamenem,“ řekla Beth na závěr. „Teď mě však omluv, okamžitě se musím věnovat dalším záležitostem. Jsem strašně pozadu! Jejda! Co to se mnou je? Vždyť jsem ti pořád nepoděkovala za záchranu! Hodnost vyššího kněze nebyla hlavní odměnou, tu ti nabízím zde.“ Beth vytáhla ze šuplíku u stolu malou krabičku. Jednat s nejvyšší kněžkou je emocionálně dost náročné, neustále mění nálady. Člověk by řekl, že mluví s prvňákem. Každých deset minut musí alespoň jednou změnit téma, jinak se jí přehřeje hlava. Zajímalo mě, zda se do ní v Beatwicku neuhodila.

„Sice to není prsten císaře, ale i tak by se ti mohl hodit. Nos ho se ctí,“ otevřela Beth víko a vytáhla prsten. Pár sekund se na něj dívala, jako by na něm hledala jakoukoli chybičku, ale nakonec mi jej podala.

Získán předmět: Svatý prsten Eluny.

Popis: +20 % k získaným zkušenostem.

Požadavky: přátelská nebo vyšší reputace u kněžek bohyně Eluny. Třída předmětu: neobvyklý, požehnaný.

Minimalistický popis, ale nepopsatelný účinek! Požehnané předměty dokážou být velmi užitečné! Kdo by to byl řekl?

„Beth, mám ještě jednu záležitost, kterou bych s tebou potřeboval prodiskutovat. V Beatwicku jsem získal takové množství prokletých surovin, až mi z toho jde hlava kolem! Pořád mám u sebe ještě zbytek rudy, kterou jsme nevyužili. Mohla bys jí požehnat? Prodat ji nemůžu a byla by škoda ji jen tak zahodit.“

„No samozřejmě, vyskládej ji na stůl. Je na čase, abych dala svým kněžkám nějakou pořádnou práci, musí si na chvíli odpočinout od toho neustálého flirtování se strážnými. Stav se pro ně zítra, budou připravené.“

„Skvělé. Půjdu dát dohromady svůj tým. Kámen najdeme!“

Nasadil jsem si nový prsten a vydal se do banky Barliona. Posledních deset minut se mou pozornost snažil zaujmout blikající obrázek dopisu. Mohlo to znamenat jediné – v bance mě čeká psaní. Ze všech vězeňských omezení mi už zbývaly jenom dvě: třicetiprocentní daň a bolest. Přibyly mi příjemné malé vychytávky jako oznámení nové zprávy a klanový chat. Kdo mi může psát hned první den po příchodu do Anhursu?

2. kapitola

Bodláci

„Jak vám mohu pomoci?“ zeptal se gremlin pracující v bance, když se na mě podíval černýma očima.

„Rád bych si zřídil osobní poštovní schránku, díky které můžu posílat a přijímat poštu.“ Konečně jsem se dostal k pořízení té nejdůležitější věci v celé Barlioně: jednoduché přenosné poštovní schránky. Mnoho hráčů si do banky běží pořídit schránku hned první den, jakmile se připojí do hry s novou postavou. Konečně nemusím kvůli každému dopisu hledat nejbližší banku, vše budu mít při sobě. Jednoduchá verze poštovní schránky nemá všechny vymoženosti s nastavením, rozřazováním pošty a použitím vylepšeného imitátora, ale neviděl jsem smysl ve vyhazování peněz za vyšší verzi, chodí mi přece jen minimum zpráv.

„Roční poplatek za jednoduchou přenosnou poštovní schránku činí dvě stě zlatých. Přejete si ji pořídit?“

„Vážně? Dřív stála pět set!“ překvapeně jsem vyhrkl, protože mě neočekávaná sleva zaskočila. Snižování cen není obvyklou korporátní praxí, a to ještě o víc než o polovinu!

„Jde o politiku banky Barliona vůči lidem, kteří dosáhli u císaře reputace respektovaný,“ pronesl gremlin trochu nabubřele a odtrhl se od papírování. „Pokud by se vám podařilo dosáhnout na úroveň velebený, bude tato služba naprosto zdarma. Přejete si zřídit poštovní schránku?“

No tak to mě podržte! Během hraní za lovce jsem nezvýšil reputaci u císaře ani o jeden bod a o podobných výhodách jsem neměl nejmenší tušení. Uspoření tří set zlatých ročně nevypadá nijak závratně, ale i moře se skládá z kapek.

„Ano, chci si ji pořídit. Odečtěte sumu z mého účtu, prosím.“ Potvrdil jsem novou zprávu, která oznamovala platbu dvou set zlatých, a otočil se zpět na gremlina.

„Vaše přenosná poštovní schránka.“ Gremlin mi s těmito slovy podal desky svázané červenou stuhou.

Získán předmět: Jednoduchá přenosná poštovní schránka.

Popis: Od této chvíle můžete posílat a přijímat zprávy odkudkoli.

Roční cena schránky: 200 zlatých. Nezabírá místo v inventáři.

Gremlinovi jsem poděkoval a vstoupil jsem do osobního pokoje. Pulzující ikona nového dopisu stále nezmizela a podle ní na mě čekalo pět nepřečtených zpráv. Posadil jsem se na nepohodlnou židli, přičemž mě napadlo, že by stálo za to si svůj osobní pokoj zvětšit, ať si aspoň někde užiju pohodlí. Otevřel jsem první dopis:

Jen dnes! Nová erotická show s kopií krásné Anastarie! 18+. Vstupenka pouhých 2300 zlatých. Zákaz natáčení. Show proběhne v Anhurském nevěstinci!

Spam! Nefalšovaný spam! Už dlouho mi nic takového nepřišlo. Filtry, které jsem si nastavil během doby strávené v Beatwicku, blokovaly veškeré zprávy, které nepocházely od ostatních hráčů. Za poslední půlrok mi nepřišla ani jedna hromadná zpráva. Odesilatele jsem přidal do seznamu ignorovaných adres, abych zamezil příchodu dalších podobných vzkazů, a otevřel jsem další obálku:

Klan Mistři ničení vás zve do svých řad. Jsme přátelští hráči, se kterými se nebudete nudit, musíte jen přijít se svým Prvním zabitím. Opravy vybavení hradí klan (máme své opraváře).

Klan XXX vás zve…, a dvacítka podobných dopisů s téměř na chlup stejnými nabídkami. Všechny dopisy jsem postupně prošel a přemýšlel jsem, proč mi notifikace neoznámila, že mě čeká dopisů víc, když vtom jsem spatřil data odeslání. Většina dopisů přišla ještě před tím, než se odehrál boj u Beatwicku, dokud jsem měl stále aktivní omezení hráčských práv z důvodu podmínečného propuštění. Během dvou hodin od chvíle, kdy jsem se stal téměř svobodným, mi přišlo jen pět dopisů. A to jsem si myslel, že mi píše někdo důležitý. Už zase létám na obláčku… Pokračoval jsem v otevírání dopisů, ale původní entuziasmus byl ten tam. Postupně jsem plnil seznam ignorovaných adres, protože během pěti minut mi přišly další čtyři spam zprávy. Konečně jsem narazil na něco neobvyklého: dopis od Evoletta.

Obálka měla vedle sebe vyobrazenou krabici, která oznamovala, že jsou ke zprávě připojené předměty. Klikl jsem na krabici a objevil se seznam: 57 svitků. Na každém z nich byl klenotnický recept. No… Co se vlastně píše ve zprávě?

Ahoj, Mahane,

nejdřív ze všeho bych se ti chtěl omluvit za estrádu, kterou jsem musel dneska předvést, ale pro heroldy to vždy musí vypadat skutečně. To víš, imitátoři. Věřím, že to obrovské dobrodiní, které se ti podařilo našemu klanu poskytnout, mě zavazuje k vysvětlení. Proto ti píši.

Nápad nabídnout hráčům možnost hrát za Kartoss poletoval po Korporaci už nějaký čas. Velmi se snažili vše držet pod pokličkou, ale při takovém množství zaměstnanců hraje lidský faktor velkou roli. Pokud víš, kam na internetu zabrouzdat, můžeš najít nejen popis všech nově hratelných tříd postav a ras, ale i čas, kdy se tento velký update přidá do hry. Asi před šesti měsíci už bylo jasné, že všechny přípravy jsou hotové a Korporace je připravena tyto velké změny přivést na světlo světa. Z nějakého nepochopitelného důvodu ses stal velkou součástí scénáře. Doufám, že ti i nadále bude přát štěstí. Jakmile nám heroldi oznámili, že členové klanu nesmí vstoupit na území provincie Krong, bylo nám nad slunce jasné, že scénář začal.

Být neustále na druhém místě je strašně únavné, proto rada klanu rozhodla, že se přesuneme na stranu Kartossu. Všem členům klanu jsme rozeslali dotazník a na jeho základě jsme utvořili členskou základnu: asi čtyři tisíce hráčů jsou připraveny se k nám připojit a odejít z Malabaru. Zbytek členů jame z klanu vyhodili, podobně jako Plinta. Lidé jako on jsou bohužel nekontrolovatelní. Mysli na to, až budeš zakládat svůj klan. Pak už jsme jen museli čekat na umožnění přesunu a stát se prvním klanem Temného císařství.

Časem jsem přišel na velmi zajímavý nápad. Podle šeptandy, která se dostala až ke mně, bude přesun tím jednodušší, čím horší je hráčova reputace u císaře a Malabarského císařství jako takového. Dokonce se dá získat u Kartossu a Temného lorda úroveň respektovaný. Na radě klanu jsme se dohodli přidat hráče s kladnou reputací u obou potřebných frakcí na černou listinu, aby nám naše reputace spadly do co nejnižších čísel. Není možné na oficiální černou listinu připsat kohokoli jen tak z rozmaru, potřebuješ heroldovo svolení, proto ta dramatická vsuvka. Vše musí být oficiální a jasné, včetně přehnané rétoriky, jinak by to nezafungovalo. Kvůli tomu jsem ze sebe dnes dělal šaška. Oběť jsme hledali docela dlouho, původně jsme plánovali přidat na seznam Ehkillera, ale ten získal reputaci u příliš mnoha užitečných frakcí, se kterými bychom si přáli zůstat zadobře, jako například Triciniáni. A pak ses objevil ty. Císař ti vyjádřil své díky, což mohlo znamenat jediné. Tvá reputace u císaře byla vyšší než přátelská. Chopil jsem se příležitosti a, jak vidíš, povedlo se. Kromě malabarských frakcí nemáš žádnou reputaci nad přátelskou úrovní.

Pár minut po tom, co jsi odešel s heroldem, mě kontaktovali zástupci Korporace a poděkovali mi za nalezení chyby, která umožňovala velmi výhodný přechod ke Kartossu. Tato možnost byla ihned zablokována, tudíž není možné ji znovu využít, ale našemu klanu nic nezměnili. Využili jsme do té chvíle platného systému a neporušili žádná pravidla, tudíž Temné legii nehrozí žádný trest. Za tři týdny se přesuneme do Kartossu a ihned získáme respekt Temného lorda a naší nové domoviny.

Chápu, že následující tři týdny pro tebe budou velmi těžké, a nabízím ti za tyto problémy, které máš kvůli mně, alespoň nějakou kompenzaci. Jsi velmi šikovný klenotník (prokleté figurky jsou toho důkazem), proto ti posílám klenotnické recepty, které trenéři neprodávají. Každý z nich pochází od bossů v jeskyních a do jednoho mají recepty vzácnou nebo epickou úroveň. Věřím, že je to adekvátní náhrada za újmu, kterou bys mohl utrpět. Nechtěl jsem ti posílat peníze, jelikož jsou nudné, neoriginální a znamenalo by to, že si tě kupuji.

S úctou

náčelník klanu Temná legie, Evolett.

P.S.: Doufám, že můj nápad neovlivní klanovou reputaci u Temného lorda. Vím, že i s ním jsi zadobře. Snad se nemýlím.

P.P.S.: Snaž se následující tři týdny vyhýbat frekventovaným místům. Zajeď se podívat do Volných plání, projeď se neprobádaným územím nebo se zaměř na levelování. Já ani Temná legie netoužíme po tom, aby tě někdo zabíjel.

P.P.P.S.: (Hm, trochu jsem se s těmi P. nechal unést.) Prokleté figurky mi budou vážně chybět. Bylo mi oficiálně řečeno, že zmizí ve chvíli, kdy se přesuneme do Kartossu. Doufám, že ti mé recepty pomohou k vyrobení něčeho stejně krásného a velkolepého.

Dopis mě zasáhl jako blesk z čistého nebe. Z té spousty zajímavých a nových informací se mi zatočila hlava. Plinta vyhodili z klanu, protože byl neovladatelný. Dostal jsem tunu receptů, které bych jinak neměl šanci získat! Temná legie se připravuje na migraci k temné straně. Počkat! Neměla by mi o té novince přijít taky nějaká zpráva?

Zbývaly jen dva dopisy. Podíval jsem se na odesilatele: Administrace Barliony a Hadojed. Hadojedův dopis přišel s přílohou, jistě mi poslal zbytek peněz, které mi dlužil. To počká, nejdřív se podívám na zprávu od administrátorů:

Drahý hráči!

Rádi bychom vás informovali, že od dnešního dne máte možnost přenést svou postavu na stranu Kartosského císařství. Pokud se rozhodnete tento krok učinit, proneste frázi: „Volám magistra, žádám o vaši pomoc.“ Budete přeneseni do Bezejmenného města (hlavní město Kartossu) a bude vám nabídnuta změna rasy a třídy povolání (popis ras a tříd naleznete v herním manuálu). Počet možností transfer odmítnout: 2. Po druhém odmítnutí nebude přenesení vaší postavy možné.

Doba trvání: měsíc od přečtení tohoto dopisu.

Velitelům klanů: svůj klan můžete přenést na stranu Kartossu jen v případě, pokud máte písemný souhlas od všech členů klanu.

S úctou

administrace Barliony.

Hmm. Přesun do Kartossu… Že bych tu hodil ručník do ringu a stal se temným? Otevřel jsem manuál a pohroužil se do čtení.

Trollové, thauruni, ogři, nemrtví, šedí elfové… No tohle! Přes dvacet doteď nepřístupných ras! Byl to ráj pro hráče milující všechno nové. Nové úkoly, nová země k probádání, nové schopnosti, nové… Nové všechno! Na pár sekund jsem se zamyslel, zda by mi v Kartossu nebylo lépe, ale pak jsem tu myšlenku s úsměvem zahnal. V Malabaru jsem spokojený.

Nazdar, Mahane!

Tady Hadojed, prodals mi ty šaty. Posílám zbytek peněz a velké díky. Nemám slov, abych ti vyjádřil svou vděčnost. Ještě jednou přijmi mou omluvu, že jsem tě vedl jako ovci na porážku. Nikdy by mě nenapadlo, jak se věci vyvinou. Jestli budeš někdy potřebovat pomoc, stačí říct. Udělám vše, co bude v mých silách.

Had.

Anastaria si mé šaty asi oblíbila, jak to tak vypadá. Chamtivá žába si naposledy povzdechla a smutně sledovala, jak mi do peněženky přibylo 24 a půl tisíce zlatých. Přišel čas, abych vyřídil své záležitosti. Otevřel jsem složky a začal psát.

Ahoj, Marino.

Hele, asi víš, že mě Temná legie přidala na černou listinu. Následující tři týdny se musím schovávat. Kromě toho v nejbližší budoucnosti nebudu mít čas se s tebou setkat. Udělejme to následovně: Jakmile si budu jistý, že mi nehrozí další nebezpečí, napíšu ti.

Daniel.

Tento hráč je aktuálně mimo hru. Váš dopis bude doručen později.

Nejdřív jsem posunul setkání s Miridou na neurčito. Vnitřně jsem se rozhodl, že se s ní chci potkat, proto mělo smysl ji varovat, že na nějakou dobu zmizím. Něco mi říkalo, abych si s ní promluvil, ale popravdě jsem musel uznat, že jsem se toho setkání už předem trochu bál. Během prvních měsíců bych dal nevím co, abych se jí mohl podívat do očí, ale teď, když jsem její oči spatřil (ačkoli to byla jen herní postava), jsem k ní necítil nic negativního. Uvědomil jsem si, že necítím vztek ani zlost. Negativní emoce zmizely a zanechaly za sebou jen tvrdou realitu. Byl to divný pocit, podepsat se vlastním jménem! Tolik jsem si za poslední půl rok zvykl na své nové jméno, že jsem staré málem zapomněl. Musím to zkoušet častěji. Po sedmi letech, až mě propustí, bych slyšel jen na Mahana.

Hned po Marině jsem napsal dopisy starým známým, se kterými jsem hrál skoro rok a půl, a požádal je o setkání. Potřeboval jsem rychle poskládat nový tým, nejlépe z lidí, které už znám.

Elenium byl mladší kněz Eluny. Právě proto by mohl z úkolu získat nějaký hezký bonus. Jen několik měsíců před mým uvězněním se Sergejovi, jak se v reálném světě jmenoval, narodil syn, proto na nějaký čas z Barliony zmizel. Doufal jsem, že se synovi dobře daří a Sergej se snad do hry tu a tam připojí.

Duki, který hrál za lupiče, byl v reálném světě známý jako Johannes a bydlel na předměstí Berlína. Byl to zajímavý kluk, se kterým jste mohli mluvit prakticky o čemkoli. S Johannesem nikdy nebyla nuda. Musel se však hlídat. Když to Duki rozbalil, museli jste si držet čepice! Snad nikdy jsem nepotkal nikoho s tak výkonným mozkem!

Sushiho si zvolil Nekromanta. Paolo – klasický Ital pocházející z Říma. V reálu dva metry vysoký učitel východního bojového umění si ve hře za svou postavu zvolil malinkého gnóma. Chtěl postavu co nejkontrastnější k realitě a povedlo se mu to na výbornou. Několikrát jsme se potkali i v reálu, ale přezdívka Prcek tomuhle obrovi zůstala i mimo Barlionu.

Všichni jsme spolu strávili spoustu času a dokonce jsme několikrát chtěli založit vlastní klan, ale nakonec jsme se k tomu nedokopali. Až teď přišel čas změnit staré sny v realitu. Chtěl jsem jim několikrát napsat, když jsem se dostal z dolu, ale něco mě vždy zastavilo. Proč říkám něco? Vím přesně, o jaké „něco“ šlo. Nechtěl jsem zatěžovat ostatní svými problémy. I kdybych jim napsal, že je se mnou vše v pořádku, musel bych jim vysvětlit, co se stalo. Jaký mělo smysl valit na ně nedůležité podrobnosti mého odsouzení?

Tím jsem vyčerpal seznam svých starých známých. Zbýval mi jen Eric, Clutzer a Leite. Tyhle tři borce jsem poznával jen dva týdny, ale i přesto jsem si byl jistý, že se na ně můžu spolehnout. Každému z nich jsem okamžitě poslal dopis, že se zítra ráno setkáme v hospodě U Veselé gnómky. Černá listina se aktivuje až zítra večer, musím využít každou minutu. To je myslím vše. Vlastně ne!

Zbýval ještě jeden dluh, který prostě musel být uhrazen. Otevřel jsem mapu Kartossu, kterou jsem získal od náčelníka temných goblinů těžících v okolí Beatwicku. Mapa zahrnovala 20 % kartosského území. Zajímalo mě, zda je mapa stále přesná. Nebo díky novým změnám značně zestárla? Dobrá otázka a rád bych na ni znal odpověď. To však teď nebylo důležité. Evolett mi poslal obrovský dar, malou horu klenotnických receptů jsem si nemohl s klidným svědomím bez odpovídající náhrady nechat. Na mapě jsem zvýraznil několik míst v okolí hlavního města, okopíroval je na čistý list a odeslal veliteli Temné legie pod hlavičkou „Protislužba“. Poslal jsem mu jen polovinu objevených kartosských lokací, ale bral jsem to jako dostačující, abych se necítil po zbytek života někomu zavázán. Chamtivá žába navíc dorazila s celou armádou přívrženců, aby ochránila své zájmy a zabránila mi rovnou poslat vše.

Teď už jsem byl hotov. Rozeslal jsem všechna oznámení, poděkování a prosby o setkání. Musel jsem se pochválit. Přece jen však zbývala ještě jedna záležitost. Anastaria. V hlavě mi hlodala myšlenka na vylepšující se předměty. Co když se na ně zapomnělo? I přes existenci smlouvy, jež byla nenapadnutelná, raději budu postupovat bez rizika a osvěžím paměť zainteresovaným stranám.

„Mluvte!“ ozval se z amuletu Anastariin božský hlas a naplnil můj osobní pokoj.

„Anastario, tady Mahan! Už vás taky přenesli nazpět?“

„Ne, museli jsme se teleportovat sami. Co potřebuješ? Kdykoli mi zavoláš, naskočí mi strachy husí kůže!“ Podle dívčina veselého hlasu jsem pochopil, že se směje. „Buď mě hodíš do nějakých zapadlých houštin, nebo vyžaduješ, abych ti předala velení výpravy. O co jde tentokrát?“

„O obchodní záležitost. Vzpomínáš si, jak mi Fénix přislíbil předměty od Triciniánů? Evolett na mě vyhlásil hon, proto bych si je rád vybral hned a ne až za tři týdny. Mohla by ses mi na chvíli věnovat?“

„Teď zrovna ne, nejsem v Anhursu. Potkejme se za dvě nebo tři hodiny. Po půlnoci ve městě zůstane daleko méně lidí. Zatím je všude hlava na hlavě a přes náměstí se mezi davy skoro ani nedá procpat. Dáme si sraz uprostřed hlavního náměstí, Triciniáni mají obchod poblíž. Vyhovuje ti to?“

„Dobře, za pár hodin se tam sejdeme. Budu se pohybovat poblíž náměstí, pak mi jen zavolej a hned přijdu. Podívám se zatím do dalších obchodů.“

„Výborně, tak zatím.“ Anastaria se odpojila, ale hlavou mi vrtala její dobrá nálada. Zničehonic byla klidná a přístupná. Něco nebylo v pořádku… Při našem setkání si budu muset dobře hlídat, co jí řeknu.

Už jsem chtěl odejít, když v tom znovu zablikala ikona dopisu. Divné, jako bych se naráz stal oblíbeným adresátem. Otevřel jsem obálku a podíval se na podpis. Byl to Evolett.

Mahane, musíme se co nejrychleji potkat. Za deset minut přijď do taverny Zlatá podkova, nachází se přímo na hlavním náměstí Anhursu. Zamluvil jsem nám stůl. Evolett.

„Hledám vhodný klan pro přesun do Kartossu!“

„Kdo chce odejít do Kartossu, přidejte se k našemu klanu! Ve více lidech to bude jednodušší!“

„Prodávám dvacet kůží z černých lišek! Za každou jen deset zlatých!“

Poslední zpráva mezi ostatními působila nepatřičně. Anhurs se ponořil do chaosu příprav na cestu do Bezejmenného města a já jím procházel shrbený, jako by mě bolely zuby. Jak jsem mohl zapomenout? Kromě výhod svobodného občana se vrátily i nevýhody, jako je městský chat. Ve Farsteadu sice také hráči posílali všemožné zprávy, ale ty se aspoň v mých uších neslily v jednolitý rámus. Dokud si chat nenastavíte a nevyberete si jen ty kanály, které jsou pro vás opravdu zajímavé, uslyšíte a přečtete úplně vše, co kterýkoli hráč v Anhursu nabízí. Spam a provokace byly zakázány a imitátoři na vše bedlivě dohlíželi, ale i samotné výkřiky hledání skupin či prodeje předmětů vám mohly přivodit rychlý bolehlav. Zatímco jsem kráčel do banky, nějak jsem si toho nevšiml, ale teď jako by se do toho pustili s neobvyklou vervou. Pravda, Kartoss je pořádná vábnička.

Rychle jsem otevřel nastavení a upravil si filtry, aby se mi zobrazovaly jen důležité kanály. Oddychl jsem si a vydal se k taverně.

Zlatá podkova nevypadala zvenku nijak zvláštně. Šedé zdi, otlučené zárubně vchodových dveří ani špinavá okna nezabránila taverně stát se nejdražším podnikem v hlavním městě a tím pádem v celém Malabaru. Právě sem chodívala barlionská smetánka oslavit úspěšné zdolání nové jeskyně nebo splnění složitého úkolu. Tuto tradici založil kdysi dávno Fénix, když získal první cenu za nejrychlejší vybití jeskyně. Šéfkuchařem mohli být ve Zlaté podkově jen hráči specializující se na vaření a za svou práci byli královsky placeni. Každým rokem taverna pořádala soutěž pro nejlepší kuchaře Malabaru. Vítěz dostal nabídku na pozici šéfkuchaře a konkurence zde byla daleko tvrdší než u získání titulu pro nejlepší klan. Dokonce i názvy chodů dokázaly nejednomu hostu zavařit, protože – zkuste si představit něco jako „grilovaný létající Kamarton s kousky z raptora, zalitý omáčkou z rwondského rozmarýnu“ nebo „osmahnutého krokodýla zabaleného v krustě z liškokráličí kůže“.

Otevřel jsem vrzající dveře. Vývojáři se snažili vytvořit dojem starého domu, ale co je moc, to je příliš. Vešel jsem a ihned mě naplnil pocit, že jsem se přenesl do pohádky.

Okamžitě mi tělo zakryl smoking. Systém vyhodnotil, že mám do tohoto zařízení přístup, a upravil můj zevnějšek v odpovídajícím stylu korespondujícím s podnikem. Smoking byl jen iluze, neměnil mé statistky z vybavení, ale i tak jsem se cítil podivně. Je potřeba vědět, jak smoking správně nosit, protože jinak vypadáte jako figurína za výlohou. Po několika krocích jsem pochopil, že tuto schopnost vůbec neovládám.

Vnitřní vybavení podniku nemohlo více kontrastovat s jeho vnějškem. Zlato, drahé kamení, třpyt a z nějakého důvodu i rudý satén. Vše bylo bohaté a nepředstavitelně drahé, až jsem cítil neodbytný pocit, že sem vůbec nepatřím. Jako ubohá postava na levelu 60 s několika tisíci zlaťáky jsem tu neměl co pohledávat. I tak bych si mohl dovolit jen vstup a možná předkrm. Nápoje nepřicházely v úvahu.

„Prosím, už jste očekáván,“ vytrhl mě jeden číšník z velmi důkladného zkoumání sochy vyobrazující souboj orka s dinosaurem. Kupodivu to byl hráč; tak už to ve Zlaté podkově zkrátka chodilo.

„Znovu se setkávám s tím nejpřekvapivějším hráčem,“ pozdravil mě s úsměvem na rtech Evolett sedící v extravagantním křesle. Oblečen byl v naprosto stejném smokingu jako já, ale jemu slušel daleko víc. Já se naopak za svou strnulost zastyděl. Na kolenou měl položen sněhobílý ubrousek, ačkoli v Barlioně neexistovaly drobky. Stůl velitele Temné legie byl prostřen pro dva a počet nachystaných příborů bořil bariéry představivosti: pět lžic a čtyři vidličky. Co to má být? Snaží se mě snad ponížit a dokázat mi, že neznám etiketu? Na to zapomeň! Rváči – musím tě vyhledat a vyrobit ti další sošku nebo i dvě! Ačkoli jsem poslední dobou nestíhal trénovat nóbl chování u stolu, ten klučina mě všechno perfektně naučil, proto jsem neměl nejmenší důvod si nevěřit. Tuto hru můžou hrát dva, kamaráde, zvlášť při představě toho, že můžu ochutnat velkou spoustu exotických pokrmů, které platí někdo jiný. Rozhodně jsem neměl v úmyslu cokoli platit. Kde je menu a nápojový lístek?

„Hmm,“ usmál se Evolett, když jsem správně použil salátovou vidličku a poslal číšníka pro chybějící nůž na rybu. „Neustále mě překvapuješ. Budu naprosto upřímný, očekával jsem, že tě počet příborů rozhodí a budeš si plést jeden s druhým. Ale i já bych se od tebe mohl jednu či dvě věci přiučit. Kde ses to naučil?“

„Každý máme svá tajemství,“ pronesl jsem a dopil obsah sklenice. Musíme Zlaté podkově přičíst ke cti, že jídla zde podávaná rozhodně stála za návštěvu. Přibývalo mi čím dál víc bonusů, aktuálně jsem mohl využít +20 % zkušeností na 4 hodiny, zvýšení všech statistik o 10 % a nápoj ambroziální chutě světle zelené barvy mi zvýšil energii na 200 bodů. Bonus vydrží pouze 3 hodiny, ale chutnal nadpozemsky.

Naprostá většina hráčů v Barlioně nevnímala žádné pocity, ale smyslové filtry se po vstupu do taverny automaticky vypnuly. Díky tomu si mohli lidé se striktními dietami užít velmi chutný dort bez obav z kalorií. Korporace měla výborně zpracovaný marketing. Smyslové filtry byly vypnuty jen na několika místech: taverny, nevěstince, arény a u minima úkolů (jako byl ten můj při záchraně Šedé smrti). Ve zbytku hry hráči necítili vůbec nic.

„Když už jsme si začali povídat, dovol mi, abych ti řekl, proč jsem ti poslal tak náhlé pozvání,“ odsunul se Evolett na chvíli od jídla. „Odpověď je jednoduchá. Mapa. Obdržel jsem tvůj dar, podíval se na něj a pochopil, že rozhodně musím získat celou verzi.“

„Celou verzi?“ rozhodl jsem se hrát překvapeného, ale ihned jsem uvažoval nad tím, jak se Evolett dozvěděl o zbytku mé mapy. Že by od toho zajatého goblina? To asi ne. Možná se podřekl jeden z heroldů. To už je uvěřitelnější, ale přesto…

„Ano, celou verzi,“ usmál se Evolett, jako by naslouchal mým myšlenkám. „Asi jsi v kartografii teprve začátečník, pokud neznáš vlastnost kopií map, které ukazují jen část originálu. Poslal jsi mi polovinu kartosského území, které máš zmapované, a tím mě fascinoval. Dokonce natolik fascinoval, že jsem připraven domluvit se na odkoupení druhé poloviny.“

Přestal jsem jíst, otevřel mapu a okopíroval malinkatou část. Pak jsem se podíval na vlastnosti kopie a mezi zuby procedil nadávku. Byla to pravda. Nejen že na kopii stálo jméno autora, ale také veškeré informace o originálu. Já jsem však mohl před odesláním všechny informace skrýt. Stačilo jen celý text smazat. Kdybych to jen věděl…

„Vidím, že starému muži nechceš věřit,“ zasmál se znovu Evolett, který si celou situaci očividně užíval. Pohodlněji se opřel ve svém křesle a nenechal si kazit dobrou náladu, až jsem dostal pocit, že mu musím ten samolibý výraz smazat. Mohl bych vzít třeba tuhle vidličku a… Hmm, co se to se mnou děje? Nikdy jsem u sebe nepocítil chuť po krvi. Něco nebylo v pořádku! Prošel jsem si všechny bonusy a našel jeden záporný: Berserker, trvání: 10 minut. Sakra! Jako by mi jedno z objednaných jídel přivodilo nepříjemný efekt. Bonusy přibývaly docela rychle a po nějakém čase jsem přestal vše sledovat, což nebylo správné rozhodnutí. Napodobil jsem Evolettovu polohu a snažil se kontrolovat přívaly adrenalinu. Kapsle svou práci prováděla na jedničku, cítil jsem se natolik silný, že bych dokázal pohnout celým světem, uběhnout maraton, nakopat Hellfirovi prdel a zmalovat Geranikův obličej. Jo! Hlavně musím zůstat v klidu a udržet emoce na uzdě. V mém případě by napadení jiného hráče znamenalo návrat do dolu, a něco takového rozhodně nechci připustit! Bonus bych mohl zrušit, ale záporný bonus sám zrušit nemůžu. Přestal jsem vnímat Evoletta, jídla a s tím i celý okolní svět. Jsem kus kamene, který nic nevidí a nic necítí. Jsem větrný mlýn a mé lopatky pohání jemný vánek. Jsem…

„Mahane, tohle vypijte!“ Přišel jsem k sobě ve chvíli, kdy mi jeden číšník třásl ramenem a podával mi sklenici obsahující nějakou tekutinu. Z Berserkera zbývalo stále sedm minut, proto jsem se musel velmi snažit potlačit nutkání udeřit číšníka do obličeje a soustředit se na to, co mi říká. „Prosím, vypijte to. Záporný bonus vám zmizí.“

Třesoucí se rukou se mi nakonec podařilo do sebe sklenici obrátit. Tekutina mě pálila v krku, ale hlava se uklidnila téměř okamžitě a opustila mě i téměř nezvladatelná touha někoho zmlátit. Konečně jsem se mohl rozhlédnout kolem. Odkud se vzali tito lidé? Stáli u mě dva číšníci, břichatý trpaslík, který v rukou mačkal bílou šéfkuchařovu čepici, elfí žena v drahých šatech, herold a Evolett, který opatrně zkoumal můj obličej.

„Mahane, jak se cítíte?“ prolomil ticho heroldův hlas a v tu chvíli zazněl křik zbytku lidí. Číšníci začali nadávat šéfkuchaři, elfka křičela na číšníky, Evolett na elfku a jen trpaslík stál potichu a smutně klopil oči k zemi.

„Co přesně se tu stalo?“ zeptal jsem se herolda. „Proč se mi objevil Berserker?“

„Shoda náhod,“ řekl potichu šéfkuchař. „Kdo by si pomyslel, že se vám mezi záporné bonusy přidá Berserker smícháním elysku, karpatosů, zapíjením swannou a zobáním šurpilů. To je čistá alchymie a té já nerozumím. Nikdo před vámi si ještě neobjednal tak nezvyklou kombinaci jídel a nápojů, které se k sobě naprosto nehodí…“

Jistě, takový já prostě jsem.

„Mahane, můžete se mi chvíli věnovat?“ pronesl herold oficiálním tónem a všichni okolo okamžitě ztichli. Nikdo nechtěl herolda přerušovat. „Podepište prosím formulář 12.4a k podání oficiální stížnosti z důvodu záměrného pokusu donutit vás zaútočit na své okolí a tím zrušit vaše podmínečné propuštění.“ Po těchto slovech dáma v drahých šatech přidušeně vykřikla a zbledla. Doteď jsem netušil, že může hráčova postava zblednout, to si musím zapamatovat. „Vaše stížnost bude do hodiny přezkoumána. Nejnižší trest za tohle provinění určuje zákon Malabarského císařství Barliony (potažmo i zákoník v reálném světě) a nařizuje odnětí svobody na jeden rok, včetně umístění viníka do dolu. Trestně stíhán bude vedoucí manažer taverny Zlatá podkova,“ v tu chvíli žena ještě více zbělela, ač už se mi to zdálo nemožné, „a šéfkuchař, který pokrmy připravil. Formulář je již nachystán. Chybí na něm jen váš podpis.“

Před očima se mi objevila tabulka formuláře s tlačítkem „Podepsat“. Trpaslík ani jednou nezvedl oči ze země a všichni jako by zamrzli v očekávání mého rozhodnutí.

„Proč nejsem na seznamu proviněných i já?“ zeptal jsem se herolda, když jsem formulář dočetl. „Pokrmy jsem vybíral sám a nikdo mě nenutil je sníst. Což na mě hází přinejmenším stejný díl viny jako na ty dva,“ kývnul jsem směrem k šéfkuchaři a manažerce.

„Podle zákona o podnicích s vypnutými smyslovými flitry,“ doplnil Evolett, „má podnik odpovědnost kontrolovat pokrmy a jejich všechny možné kombinace. Dokonce i tak bláznivé chody, které sis vybral, musí být dopředu zkontrolovány. Jelikož taková kontrola neproběhla, vina je na straně podniku. Pokud si dobře vzpomínám, tohle bude už váš devátý trest, mám pravdu?“ podíval se tázavě na elfku bílou jako zeď. Manažerka pouze polkla a přikývla. „Zlatá podkovat si svých klientů příliš váží, než aby dovolila taková provinění.“

Znovu jsem si pročetl formulář, podíval jsem se na elfku, Evoletta, trpaslíka a herolda. Objevil jsem malinkaté tlačítko „Odmítnout“ a rychlým pohybem své virtuální ruky jsem jej bez okolků zmáčkl.

„Zdůvodněte, prosím, vaši volbu,“ požádal mě herold, aniž by v jeho slovech zněl náznak emoce. Dokonce v jeho hlase nebyla ani patrna normální zvonivost.

„V dolech jsem pracoval a vím, jaké to tam je. Musíte být opravdový bastard, abyste někomu jinému přáli jen zlé, když se vlastně snažil svými pokrmy okouzlit návštěvníky. Nemám něco takového zapotřebí.“

„Vaše rozhodnutí je přijato.“ Pak se ozval jen zvuk otevíraného portálu a herold odešel za jinými záležitostmi.

„Jste propuštěn,“ zasyčela na trpaslíka manažerka, která se trochu uklidnila. „Už vás tu nechci ani vidět, ihned odejděte!“

„Můžete nás nechat v klidu dojíst?“ nahnul se Evolett přes stůl a jejich pozornost si zajistil klepáním nože do skleničky. „Vyřešte si své problémy, až odejdu.“

Manažerka se na mě ještě jednou ustaraně podívala a odešla. Číšníci se rozběhli ke stolům a šéfkuchař jednoduše zmizel, jako by se vypařil. Nejspíš ho automaticky přesunuli pryč z budovy.

„Byla chyba to nechat jen tak být,“ peskoval mě Evolett, když byli všichni z doslechu. „Manažerku stejně vyhodí. Majitel nesnáší takové chyby a ponížení. Reputace taverny dostala příliš velký zásah, než aby to nechal být. Až na to přijde, nespokoj se s ničím menším než třemi jídly denně zdarma po dobu jednoho roku. S tvými požadavky budou souhlasit. Je mi líto, že jsi kvůli mému pozvání musel trpět. Nic z toho by se nestalo, kdybych tě sem nepozval. Neztrácejme však další drahocenný čas. Ta mapa. Opravdu chci celou verzi. Změna na kartosském území se automaticky aplikovala do všech existujících map, takže ani staré mapy nejsou bezcenné. Nebudu zjišťovat, jak ses k ní dostal, řeknu jen, že ji potřebuji. Co za ni chceš?“

„To jsou mi skoky,“ byla teď s úsměvem řada na mně. „Chvíli bojuju s pocitem nepozabíjet všechny okolo a hned nato prodávám mapu. Nechte mě trošku oddechnout. Nikdy jsem si nemyslel, že by část mapy mohla někoho takhle zajímat, proto jsem ani nepřemýšlel nad tím, co bych za ni chtěl. Můžete mi něco nabídnout?“

„Není hezké přehazovat zodpovědnost na jiné. Jak můžu vědět, čím bych tě mohl zaujmout? Navrhuješ, abych rozhodl o ceně místo tebe?“

„Snažíte se zaměřit na mou pýchu, ale o tom to vážně není. Vy, na rozdíl ode mě, velmi dobře víte, jakou má taková mapa cenu, tudíž jsem v daleko horším postavení. Myslím si, že jste se už dávno rozhodl, kolik jste připravený za tu mapu zaplatit, tak přestaňme chodit okolo horké kaše. Udělejte mi nabídku a já ji buď přijmu, nebo odmítnu.“

„Vážně jsi pokaždé úplně klidný, když hovoříš s jedním z nejvlivnějších hráčů hry?“ Evolettův tón zněl stále velmi familiérně. „Mám pocit, že s hráči, jako jsem já, mluvíš každý den. Císař, heroldi… Prakticky všichni hráči, se kterými hovořím, se zasekávají, jsou nervózní, přeskakuje jim hlas. Ale ty…“

„Pochopil jsem správně, že nemáte v úmyslu mi přednést nabídku?“ přerušil jsem velitele budoucího nejlepšího kartosského klanu.

„Jeden milion zlatých,“ rozhodl se konečně Evolett. „A to už po třicetiprocentním odečtu Korporaci, která se odebírá z každé platby, pokud vím.“

Milion zlatých za kopii mapy? To není jen bezvadný obchod, to je obchod století!

„Mám však jednu podmínku,“ stáhl mě Evolett zpátky k zemi. „Sepíšeme dohodu, podle které nesmíš tuhle mapu prodat nikomu dalšímu. Až mi ji prodáš, můžeš ji použít jen ty sám. Nepůjde prodat, věnovat nebo za něco vyměnit. Nemám zájem na tom, aby se v Kartossu objevil další klan s přesnou mapou okolí. Tak zní má nabídka.“

„Přijímám,“ řekl jsem téměř okamžitě. Milion zlatých za část virtuálního obrázku je velmi dobrá investice.

Zvýšení vlastnosti: +2 Obchodování. Dohromady: 9.

Získán úspěch!

Plné kapsy peněz, úroveň 1. Proveďte 9 dalších transakcí nad milion zlatých k dosažení druhé úrovně.

Odměna za úspěch: počet peněz získaných ze zabitých stvůr se zvýšil o 10 %. Tato schopnost je přidána i hráčům, kteří jsou pod vaším velením.

Na seznam úspěchů se můžete podívat v nastavení postavy.

„Dosud jsem ještě nepotkal člověka, kterému by se podařilo mě překvapit dvakrát,“ rozvalil se potěšeně Evolett, když jsem mu předal i druhou část kartosské mapy. „Po Beatwicku a otevření Kartossu pro hráče všichni zapomněli, že se ve hře objevil drak a ty ho dokonce znáš. Celý scénář byl propojený s tvou postavou. A teď ta mapa. Jsi prostě jedno velké chodící překvapení. Mám pro tebe návrh: pokud se ti podaří mě překvapit potřetí, máš u mě dárek. Není to nijak časově omezené, může ti to trvat klidně do nekonečna, prostě jsem jen zvědavý, jestli mě překvapíš ještě jednou.“

„Nekonečno je příliš vzdálené, já raději konám ihned.“ S těmito slovy jsem otevřel batoh, vytáhl Oko černé vdovy, odkryl jeho vlastnosti a položil ho na stůl před Evoletta. Stejně jsem už pomalu chtěl začít s Okem pracovat, ukazovat ho i jiným lidem, protože na splnění úkolu možná bude potřeba malá armáda. Proč nezačít právě teď?

Ruce velitele Temné legie se roztřásly, když se snažil Oko zvednout, a jeho výraz se zformoval do jedné jediné otázky: JAK? Rychle se však uklidnil a vrátil se mu neohrožený výraz.

„Během dvou dnů ti přijde slíbený dárek,“ řekl Evolett a po pauze dodal: „Za kolik?“

„Nemám v úmyslu ho prodat. Rád bych jej sám vyzkoušel.“

„V tom případě navrhuji spojenectví. Po připojení se ke Kartossu v našem klanu zůstanou jen schopní hráči. Můžeme ti pomoci úkol splnit. Samozřejmě bude veškerá odměna tvá a já jsem navíc připraven zaplatit za možnost přidat se s mým klanem ke tvé výpravě. Dobře si to promysli, nemusíš se rozhodovat hned. Nicméně spojenectví s nejlepším kartosským klanem by mohlo být dost užitečné.“

„Rozhodně si to promyslím,“ slíbil jsem Evolettovi a vrátil se k nedojedenému jídlu.

U východu z taverny jsem potkal úctyhodně oblečeného goblina, shodou okolností majitele. Po chvíli dohadování mi přislíbil tři jídla denně zdarma po dobu dvou let a navíc jsem s sebou mohl přivést až tři další hosty. Když si vzpomenu na bonusy, které lze v taverně získat, šlo o velmi dobrou investici do budoucna.

Díky všem setkáním jsem úplně zapomněl na svůj plán zastavit se u notáře. Zrovna mám chvíli volného času, je potřeba chybu napravit.

Znak blankytného bodláku vypadal na mém plášti prostě nádherně a poloprůhledná ikona květiny před mým jménem značila klanovou příslušnost. V Barlioně přibyl nový klan: Bodláci.

Zpočátku jsem měl v úmyslu zvolit pro klan nějaké strach nahánějící jméno jako „Křídla teroru“, „Bojovníci noci“ nebo prostě „Drak“, ale zdravý rozum mě včas zastavil. Koho jsem chtěl těmi jmény zaujmout? Že by sám sebe? Alternativy však zněly ještě hůř.

Notář, starý tlustý muž s impozantním knírem a stejně impozantním pupkem, stál u stolu a trpělivě něco zapisoval. Registrace klanu nemohla být jednodušší. Zaplatíte pět tisíc zlatých, vyberete si jméno ze seznamu dostupných názvů a voilà, máte klan. Systém automaticky vygeneroval klanový znak, který si můžu později upravit, pokud bych na to měl chuť a čas. Emblém byl vyobrazen na plášti a také vedle jmen hráčů patřících ke klanu. To bylo vše.

Zaplatil jsem poplatek a prohlédl si jména v seznamu. Stejně jako jména hráčů musely být i názvy klanů unikátní. Seznam doporučených jmen čítal přes deset tisíc položek a já neměl nejmenší tušení, jak jej filtrovat, abych hledání trochu urychlil.

„Drak,“ vyzkoušel jsem své štěstí, ale tento název byl již zabrán. Doporučená jména: „Drak s červeným nosem“ a „Zabijáci zlatých draků“ zněla jako výmysly člověka bez představivosti, ale zato s pořádnou kocovinou. Prošel jsem několik dalších doporučení, která nezněla úplně špatně, ale po chvíli jsem to vzdal. Opravdu si budu muset za jméno zvolit něco jako „Je mi to fuk, Barlionu už hraju strašně dlouho na to, aby mi záleželo na názvu“? Ne, to určitě ne. Zkoušel jsem dál nastavovat filtry, až jsem narazil na možnost nechat si zobrazit jednoslovné názvy. Pomalu jsem si pročítal list jmen: „Partyzáni“, „Povodeň“, „Bodláci“, „Krutoniáni“. Hmm… Bodláci. To se mi líbí!

Zvolené jméno klanu: Bodláci.

Potvrďte výběr.

Pod zprávou poblikávala dvě tlačítka: Ano a Ne. Vím, že to jméno nezní úplně drsně a ke hře se vlastně nijak neváže, ale líbilo se mi.

Založil jste klan: Bodláci.

Velitel klanu: Mahan. Aktuální úroveň klanu: 1. Pro vyšší úroveň je potřeba: 20 milionů klanových bodů.

To by bylo. Notář mi podal svitek stvrzující vlastnictví klanu a vrátil se ke stolu. Snad se v manuálu dozvím, co znamenají ty klanové body a jak je lze získat.

Alespoň jeden z členů klanu získal úspěch: První zabití v jeskyni Mushu.

Klanu Bodláci se přičte následující bonus:

+2 body k množství získaných surovin.

+2% šance k vytvoření kopie předmětu u všech výrobních profesí (kopie nespotřebuje žádné suroviny).

Tyto bonusy je možno kombinovat s bonusy dalších Prvních zabití z jiných jeskyní.

To si nechám líbit! Jak jsem na to mohl zapomenout? První zabití! Už chápu, proč se Fénix tolik snažil, aby do svých řad získali alespoň jednoho hráče s Prvním zabitím v jeskyni Mushu. Na vyšších úrovních profesí, především při hledání vzácných surovin jako například diamantů, se zvýšení počtu setsakramentsky hodí! Myslím, že chci získat další První zabití!

Květinu zvolenou systémem jsem bez okolků přijal jako klanový znak a vydal se hledat trenéry profesí.

Nejdříve jsem se zastavil u horníka a kartografa, kde jsem si zvýšil Zocelení a Psaní svitků na 10 %. Dalších 5 % získám až na 150. úrovni profese, na to mám ještě spoustu času. Za kuchařem a opravářem jsem se ani neobtěžoval chodit, má úroveň u těchto dvou profesí byla velmi nízká. Zbýval už jen klenotník.

„Vítejte, jak bych vám mohl být dnes večer nápomocen?“ pozdravil mě honosně oblečený gnóm. Klenotnický mistr byl oblečen do hávu z červeného sametu a okolo pasu měl připnutý pásek s ornamenty. Gnóm si jednou rukou neustále hrál s plnovousem, jako by neměl kam jinam ruku strčit.

„Přišel jsem se vytrénovat v profesi,“ zněla má jednoduchá odpověď. Na recepty získané od Evoletta jsem se podíval jen zběžně, ale ani jeden z nich nebyl pod 100. úroveň klenotnictví. Já byl stále začátečník, dosáhl jsem dosud jen 42. úrovně.

„Dotkněte se knihy, prosím,“ řekl trenér a očividně ztratil zájem. Přišlo mi divné, že dotýkání se knihy bylo nutné jen u klenotníka, zbylí trenéři zvládli rozpoznat mou úroveň a zkušenosti sami od sebe. Položil jsem ruku na knihu, abych gnóma ještě víc neotrávil, a v knize se okamžitě objevily nepochopitelné symboly, které se začaly seskupovat v nějakou podivnou formu písma.

Gnóm pohledem přeletěl znaky, otočil se, odstoupil a pak ztuhl na místě. Neskutečně pomalu otáčel hlavou zpátky ke knize. Přišel o krok blíž a soustředěně symboly pozoroval. Přišlo mi to nekonečné, než se trenér probral z prvotního šoku (ačkoli uběhla asi jen minuta). Tohle NPC ovládal divný imitátor, snaží se až moc a svou roli přehrává.

„Prokletý výrobce se změnil v požehnaného výrobce. Autor prokletých šachových figurek, orků válečníků a přesné kopie trpaslíků válečníků z Karmadontovy šachové sady,“ pronesl gnóm, zhluboka si povzdechl a jeho pohled se z knihy přenesl na mě. „Už dlouho jsem neměl tak nadaného a zajímavého studenta,“ odmlčel se a pak s úsměvem dodal: „Navíc na tak nízké úrovni. To jste zvyšoval úroveň jen výrobou vzácných a unikátních předmětů?“

„Ne, já…“

„To je jedno,“ přerušil mě klenotník. „Přišel jste se učit a já vám pomůžu. Co byste se rád dověděl?“

„Potřebuji všechny recepty pro mou úroveň a zároveň vám chci nabídnout tenhle,“ otevřel jsem seznam klenotnických receptů, vytvořil svitek pro Kamennou růži a předal jej gnómovi. „Rád bych se také naučil prosévat rudu, abych z ní mohl získat drahé kameny. To by mělo být vše.“

Gnóm si mě změřil obchodnickým pohledem, zasmál se a vytáhl zpoza pultu kus kamene, jako by ho tam měl už připravený. Zavřel oči a během několika sekund v rukou držel mou Kamennou růži.

„Mahanova Kamenná růže. Můžu vám za recept nabídnout padesát tisíc zlatých rovnou, nebo ji zkusím dát do aukce, kde byste mohl získat takových šedesát až sedmdesát tisíc. Co si zvolíte?“

„Dejte recept do aukce. Peníze akutně nepotřebuji, nemá smysl o deset tisíc přijít.“

„Jak si přejete.“ Svitek i růže vytvořená trenérem zmizela a já získal další smlouvu, tentokrát o prodeji receptu v aukci. „Pro vaši úroveň nemám žádný recept, musíte získat alespoň deset úrovní, než vám budu moci něco nabídnout. Prosévání rudy vás však naučit můžu. Bude složitější z prosévání získat nějaké kameny, ačkoli na získání základních drahokamů máte docela vysokou šanci. Bude však téměř nemožné získat proséváním něco jako safír. Procentuální šance je příliš nízká. Pokud se prosévání chcete naučit, bude vás to stát deset tisíc zlatých.“

Vaše postava získala novou schopnost: Prosévání rudy.

Po prosetí rudy máte šanci získat drahokam. Ruda po prosetí zmizí. Šance na drahokam se určuje podle úrovně klenotnictví a typu rudy, kterou proséváte. Bonus dovednosti: + (Dovednost/5) % bonus k nalezení drahokamu.

Sakra! Dvakrát sakra! A to jsem si myslel, že mi v této schopnosti dovednost výrazně pomůže, ale ona jen o trochu zvýší šanci na nalezení drahokamu. V podstatě mám ze sta prosetí šanci získat jeden drahokam, nebo taky ne. V krátkodobém pohledu záleží na štěstí. Na vyrobení originálních trpaslíků válečníků si musím kameny koupit. Když už o nich mluvíme…

„Učiteli, mám ještě jeden dotaz. Vyrobil jsem orky válečníky, jak jste zjistil, ale když jsem dokončil trpaslíky, vyšly z nich jen kopie. Přesná kopie, ale stále jen kopie. Nevíte, proč se tak stalo?“

„Z čeho jste trpaslíky vyrobil?“

„Z lazuritu, postupoval jsem dle popisu.“

„Ne, mám na mysli, kde jste ten lazurit získal? Vykopal jste ho, nebo koupil?“

„Byl to dar.“

„Tady to máte,“ usmál se gnóm. „Karmadontova sada nemůže být vyrobena z koupených kamenů. Osoba, která se snaží sadu znovu vyrobit, musí každý z kamenů získat sama. Buď z žíly nebo z prosévání, a když se tak na vás dívám, tak i ze slévání ingotů. Navíc máte dovednost. Mimochodem, jakmile dosáhnete na druhou úroveň klenotnické specializace Drahých kamenů, dokážete si vyrobit předměty s bonusem až 180 bodů. Tento limit je aktivní až do dosažení třetí úrovně. Ještě něco vás zajímá?“

„Děkuji, už jsem zjistil vše,“ poděkoval jsem od srdce trenérovi. Pochopil jsem, proč z trpaslíků vyšly jen kopie. Lazurit musím získat sám.

Vracel jsem se na náměstí, když v tom začal vibrovat Anastariin amulet.

„Jsem na náměstí, přijď.“

Už z dálky jsem spatřil osamělou postavu dívky stojící pod pouliční lampou. Občasní hráči běžící náměstím téměř zahvízdli, když ji spatřili, ale neodvážili se zastavit. Anastaria byla známa jako chladná a inteligentní kráska. Neuvěřitelně kombinovala kvality, které lidem obvykle chyběly: mozek, krásu a sebevědomí. Proto je Anastaria velmi obávaným protivníkem každému, kdo by si ji dovolil vyzvat. Znal jsem dokonce několik speciálních klanů se jmény jako „Milujeme Anastarii“ a „Anastariáni“, které byly připraveny pro ni i zabíjet.

„Moc jsi nepospíchal,“ usmála se dívka, když jsem došel až k ní. „Začíná snad být moderní opozdit se na rande s krásnou dívkou, jak jsi mě kdysi popsal?“

„Rande je jedna věc,“ odpověděl jsem bystře. „Ale neexistuje šance, že by se naše setkání za účelem vyloupení trezoru Fénixu dalo nazvat rande. Navíc máš tolik nápadníků, že nemám nejmenší zájem stát se jedním z nich.“

„Jedním z mnoha,“ usmála se znovu Anastaria. „Souhlasím, drak nikdy nemá zájem být jedním z mnoha.“

„Podívejme se na mluvku, taková kráska a ničitelka sirén,“ popíchl jsem s úsměvem Anastarii a potěšeně sledoval, jak se její oči rozšířily. „Aha! Já úplně zapomněl! Kdys měla narozeniny? Nebo je máš ještě před sebou? Úplně jsem přestal sledovat čas.“

„Narozeniny jsem už měla. Konkrétně minulý týden, proč?“ Anastaria se zastavila, otočila se a hleděla mi přímo do očí. „Chceš mi dát nějaký dárek? Jako třeba ty prokleté figurky?“

„Proč si o mně myslíš něco takového? A budeš mi ty figurky předhazovat až do konce života? To od tebe není vůbec hezké,“ usmál jsem se a vytáhl kopie trpaslíků válečníků z batohu. „Vím, že jsem se s dárkem opozdil, ale je od srdce.“

Na Anastarii byla v tu chvíli radost pohledět. Jakmile jsem figurky vytáhl, její tvář se změnila v ledovou masku a jen pohyb jejích hnědých očí prozrazoval, že je stále připojená do hry. Rozhodl jsem se neodhalit hned vlastnosti, abych tento moment ještě na chvíli prodloužil. Stacey se snažila, seč mohla, aby zakryla svou touhu vyrvat mi trpaslíky z ruky a pořádně se na ně podívat. Na vlastní oči viděla, že trpaslíci vypadají opravdově.

„Tady máš,“ podal jsem jí figurky a paladinka je z mé ruky sebrala ohromnou rychlostí. Nevadilo by jí mi tu ruku i utrhnout. To pro ni ty figurky tolik znamenají?

„KOPIE?“ Dívčin rozčilený hlas se rozlehl snad po celém městě. „To mě chceš odbýt kopií? Myslíš si snad, že bych tě pustila z háčku za pouhou kopii? Tomu ty říkáš narozeninový dárek?“

„Co tím myslíš, odbýt? Vyrobil jsem ti dárek a ty na mě křičíš,“ užíval jsem si pohled na rozčilenou dívku. Když se zlobila, vypadala tak sladce, až jste zapomněli, že máte před sebou jednoho z nejnebezpečnějších hráčů celé Barliony. „A už přestaň s tím divadýlkem. Mohla by z tebe být skvělá herečka, ale trochu to přeháníš. Příliš dlouho okolo sebe buduješ image železné lady, než abych ti uvěřil tak hysterický výstup.“

„To od tebe vůbec není hezké!“ pronesla Anastaria jako vyměněná. Během mrknutí oka se jí vrátil klid, jemná ironie a nadutost. „Ani nenecháš dívku, aby si užila záři reflektorů! Co když je herectví mým celoživotním snem a ty prostě nechápeš momenty mé inspirace? Máš představu, proč jsi vyrobil jen kopii? Pochybuju, že bys měl něco takového v plánu.“

„Ano, už jsem na to přišel.“

„Mahane, mohli bychom spolu zvládnout dost produktivní práce. Tvé nevysvětlitelné štěstí, mé zdroje a analytici. Profitovali bychom z tohoto spojení oba. Podívej, jak jsi v Beatwicku vyrostl. Přišel jsi tam jako level 14 a odešel jsi na 67. levelu. Ve Fénixu jsou hráči jako ty velmi cenění. Co mají znamenat ti Bodláci? Kde jsi vyhrabal takový klan?“

„Nikde jsem ho nevyhrabal, založil jsem ho. V tuto chvíli jsem jediným členem,“ vypnul jsem z legrace pyšně prsa, aby viděla, jaký hrdina před ní stojí. „Říkala jsi, že bys měla zájem být mým zástupcem. Místo je volné. Nabízím ti přijetí do mého klanu. Ovšem až poté, co získám čtyři předměty od Fénixu. Pojď ke mně, bude to stát za to. Navíc rozdávám sušenky.“

Anastariin zvonivý smích opět zatřásl celým Anhursem.

„Jsi první, kdo se mě snažil zlanařit,“ zasmála se dívka. „Radši bys mi měl říct, proč bych vůbec o tvé nabídce měla začít uvažovat.“

„Je to jednoduché. O sušenkách jsem ti už řekl. O kopii trpaslíků už taky víš. Co dál bych ti mohl… ani nevím,“ odmlčel jsem se, aby si myslela, že nad něčím přemýšlím. „Jo! Ještě něco mám! Našel jsem draky! Ale neřeknu jen tak někomu, kde přebývají. Dokonce jsem se s jedním spřátelil, ale to jsi vlastně taky viděla.“ Možná jsem měl postupovat podle příruček a o dracích se příliš nezmiňovat, nebo se celou situaci snažit zlehčovat stylem „kdo ví, cos to vlastně viděla“. Ale u našeho malého dýchánku poblíž Beatwicku se nacházelo až příliš svědků, než aby mi to prošlo. „To by mělo být vše. Dobře si to promysli, nenabízím sušenky jen tak někomu!“

Anastaria vedle mě šla nějakou chvíli potichu, nejspíš se probírala vlastními myšlenkami. Jasně, vím, že nabídnout místo v mém klanu hráčce na tak vysokém levelu vypadalo… no, vypadalo to přinejmenším hloupě. Z Fénixu nikam neodejde. Nestala se jednou z vedoucích jejich klanu, jen aby pak přešla k Bodlákům. Chvíli však můžu snít, ne?

„To nestačí,“ ozval se po chvíli dívčin hlas. „Trošku přidej a půjdu za tebou. Co dalšího mi můžeš nabídnout, aby mě to donutilo opustit Fénix a stát se Bodlákem?“

„To je vše!“ řekl jsem překvapeně. „Je toho snad málo, co jsem ti vyjmenoval? Jsi vážně nenasytná!“

„Dobře se nad tím zamysli a třeba tvou nabídku přijmu,“ podívala se na mě vážně Stacey. „Jsme tady. Pokud mi při odchodu od Triciniánů nabídneš něco zajímavého, je docela možné, že se do tvého klanu přidám. Přemýšlej, šamane!“

Naráží snad na Karmadontovu šachovnici? Na jednu stranu jen idiot si dosud nedokáže spojit, že ji vyrábím právě já, ale na druhou stranu nikdo nemá důkaz. Zatím nikomu orky válečníky neukážu. Mám přece ještě jedno eso v rukávu.

I přes pozdní hodinu měli zástupci Triciniánů stále otevřeno. NPC vlastně nemají nic moc jiného na práci…

„Jak vám můžu pomoci, Anastario?“ oslovilo ji podivné stvoření. Postava měla modrou kůži, dva malé rohy, kopyta a ocas. Triciniány mnoho hráčů nikdy nevidělo. Kdysi jsem dost dlouhou dobu zasvětil zjišťování co nejvíce informací, ale našel jsem jen název jejich rasy: Danrei. Nevěděl jsem, kým byli, a i jejich historie mi zůstala skryta.

„Ráda bych koupila čtyři předměty nejvyšší kvality, které by se hodily tomuto muži,“ kývla mým směrem. „Potřebujeme vhodné vybavení pro šamana. Ukažte, co nám můžete nabídnout. Fénix vyrovná účet.“

„Následujte mě, prosím,“ otočil se Danrei ke mně a pak znovu promluvil k dívce. „Počkejte zde, Anastario. Měla byste chuť na nějakou večeři, zatímco budete čekat na svého hosta?“

Čím si mohla zasloužit tak speciální zacházení? Vešli jsme do malého pokoje a Danrei se mě zeptal: „Zajímá vás něco konkrétního?“

„Potřebuji čtyři předměty. Můžete mi říct, zda nabízíte sadu vybavení, kterou bych mohl na svém levelu použít? Jsem šaman,“ dodal jsem pro jistotu.

„Ano, něco bychom měli. Počkejte zde,“ ukázal Danrei na sofa, které stálo u zdi pokoje. „Za chvilku vám sadu předvedeme.“

Po několika minutách se ve dveřích objevila mladá Danreika nesoucí rukavice, kalhoty, opasek a nejspíš nátepníky. Copak to tu máme?

Šamanovy kalhoty inspirované rasou Danrei.

Popis: +10 k maximální hodnotě Energie, + (level postavy*6) Inteligence, + (level postavy*3) Výdrž, + (level postavy*2) Hbitost, + (level postavy*4) obrana proti všem typům útoku. Třída předmětu: vylepšující. Odolnost: nezničitelné. Omezení levelu: žádné.

Bonus při užívání dvou částí sady: +30 k maximální hodnotě Energie.

Bonus při užívání čtyř částí sady: + (level postavy*10) Inteligence, + (level postavy*10) Výdrž.

Velmi podobný soubor bonusů jsem našel i na rukavicích, opasku a nátepnících. Sadu jsem odložil a poprosil, zda by mi mohli ukázat ještě další vybavení, ale žádná kombinace čtyř ostatních předmětů nesahala první sadě ani po kotníky. Myslím, že jsem si vybral.

„Beru si tohle,“ ukázal jsem na sadu vylepšujících se předmětů a napadlo mě zeptat se obchodníka na jednu věc: „Můžete mi říct, z jakého důvodu si tak moc předcházíte Anastarii?“

„Velká válečnice,“ odpověděl Danrei slavnostně, „pomohla mému lidu získat vědomosti o našem světě. Víc vám říct nemůžu, měl byste se jí sám zeptat. Děkuji, že jste si vybral tak rychle. Někteří svobodní občané u nás stráví i několik dní, než prozkoumají každičký detail.“

Oblékl jsem si sadu a podíval se na své statistiky. Bojte se mě, bídní smrtelníci! 1958 výdrže a 1958 inteligence. A to jsem stále ještě nikam nevložil volných 265 bodů. Bál jsem se jen pomyslet, kolik může podobná sada stát.

„Přišel jsi na něco, co by mě mohlo zajímat?“ zeptala se hravě Anastaria, když jsme od Triciniánů odešli. „Nebo pro mě nemáš nic?“

„Proč nic?“ odpověděl jsem s přehrávaným překvapením. „Jistě mám něco, čím tě můžu nalákat. Jako třeba tohle,“ vytáhl jsem Oko černé vdovy, které jsem před tím ukázal Evolettovi, a odkryl jsem vlastnosti předmětu. „To je ale jen něco, co se mi válí mezi dalšími podobnými věcmi, nic světoborného.“

Dívčina tvář se opět změnila v ledovou masku, když si přečetla popis Oka.

„Tak co, přidáš se ke mně?“ nadhodil jsem. „Mám spousty podobných věcí, ale nikoho, kdo by je mohl využít.“

„Dva miliony zlatých, osvobozené od tvé daně a pomoc s levelováním všech postav tvého klanu na level 120. Polovina kořisti při plnění úkolu bude tvoje,“ začala mě Stacey okamžitě bombardovat nabídkami k odkoupení Oka. Divné, vážně má Oko takovou cenu? Pokud ano, jsem blázen, že ho ukazuji všem už teď a ne až se dostanu na level 100.

„Není na prodej. Už jsem odmítl Evoletta a tvou nabídku odmítám též. Oko patří jen a pouze klanu Bodláků. Rozhodnutí je na tobě,“ usmál jsem se. „Místo zástupce je stále volné.“

„Pošli mi pozvánku,“ ozval se Anastariin klidný hlas a na místě mě zastavil. Co to má znamenat? Myslí to vážně, nebo jen prokoukla mé blafování?

Otevřel jsem rozhrání pro přijímání nových hráčů do klanu, zvolil Anastarii a odeslal jí pozvánku. Rovnou jsem jí určil pozici zástupce velitele. Pravděpodobnost, že mě jen zkouší, byla vysoká, neměl jsem se čeho bát. Vyměnit Fénix za Bodláky. Její vlastní klan by ji snad i zabil…

Hráčka Anastaria se přidala ke klanu Bodláci. Pozice: zástupce velitele klanu.

Získán klanový úspěch: Sto není limit.

Získán klanový úspěch: Už mám za sebou dvě sta.

Získán klanový úspěch: Tři stovky nejsou mýtus.

Alespoň jeden z členů klanu získal úspěch: První zabití v jeskyni Krvavá kosa, proto se klanu Bodláci přičte následující bonus:

Rychlost obnovy energie je pro všechny členy klanu zvýšena o 10 %.

Rychlost obnovy zdraví je pro všechny členy klanu zvýšena o 10 %.

Alespoň jeden z členů klanu získal úspěch: První zabití v Jeskyni strachu, proto se klanu Bodláci přičte následující bonus…

Následoval seznam pětadvaceti prvních zabití, která přidávala všem členům rozličné bonusy.

„A teď, Mahane, podepíšeme dohodu,“ zapředla potěšeně Anastaria. „Nesmíš mít před svou zástupkyní žádná tajemství, jinak by náš klan přece nestál za nic…“

3. kapitola

Anhurs

Asi každý zná ten výraz: „Rázem zkameněl.“ Vždy jsem to pokládal jenom za frázi, ale právě v tuto chvíli jsem zkameněl já sám. Anastaria se přidala k Bodlákům jako zástupce velitele. Když odhlédnu od skutečnosti, že se mě Fénix i její pochlebovači budou snažit zabít, nemůžu ji navíc během následujících tří měsíců z klanu vyhodit. Velitelé jsou s klanem velmi pevně svázáni, a proto se musí pečlivě vybírat. Hlavní velitel dokonce nemůže klan opustit, dokud v klanu nezůstane někdo na pozici zástupce, kdo by mohl velitelskou pozici převzít. Něco mi říká, že můj malý vtípek mi přidělá velký ranec problémů.

„Stacey, o co ti jde?“ snažil jsem se zamaskovat šok, nasadit serióznější výraz a vycouvat z nastalé situace. Přecházet z jednoho klanu do druhého není nic neobvyklého a hráči často svá působiště mění, proto také velitelé klanů zavedli platy a bonusy ve formě pozic ve výpravách, aby své pevné jádro členů udrželi. Lidé jsou hlavním barlionským zdrojem a velmi ceněným artiklem. Hierarchie každého z klanů je velmi jednoduchá: velitel, zástupce, pokladník, strážce hradu a zbytek členů. Struktura může být dle chuti změněna, stačí zajít k notáři. Rozhodl jsem se nekomplikovat si život a ponechal jsem v klanu základní strukturu. Můžu ji trochu poupravit, až se přidá více lidí. Každý z členů může klan kdykoli opustit, proto zakladatel, což jsem já, podepíše s přijatými hráči dočasnou dohodu o výměně informací, společných aktivitách, levelování, přístupu k surovinám a dalším záležitostem spojeným s aktivním hraním. Podobné dohody nepodepisují všichni členové klanu, jen ti hlavní a pro klan důležití. Rychle jsem se snažil vybavit si veškeré informace, které o klanech znám, když Anastaria potěšeně pronesla:

„Zástupce velitele… víš, stalo se mi poprvé, abych takhle dramaticky spadla na sociálním žebříčku. Byla jsem jednou z velitelů nejlepšího klanu Malabaru a přešla jsem na zástupce velitele nového, absolutně neznámého klanu. Dlužíš mi sušenku.“

„Stacey, neodpovědělas mi. Kromě očividně lehkomyslného rozhodnutí si nemyslím, že by ses pro něco takového rozhodla právě v tuto chvíli. Taková nejsi. Pověz mi, co se děje a proč jsi souhlasila. Proč mi navíc předhazuješ nějaké divné náznaky o tajemstvích mezi vedením klanu?“

„Pojďme na večeři do Zlaté podkovy a tam si promluvíme, šéfe. Strávíme spolu alespoň tři měsíce, je na čase, abys na stůl vyložil všechny karty. Vsadím se, že jsi ve Zlaté podkově ještě nebyl. Platím já.“

Jakmile jsme vstoupili do taverny, naše vybavení se změnilo na povinné večerní úbory. Podíval jsem se na Anastarii a málem mi vypadly oči. Okouzlující černé šaty zvýrazňovaly její křivky, nechyběl ani úctyhodný výstřih s pohledným náhrdelníkem. A ten účes… Měl jsem před sebou ženu, o které se většině mužů jen zdá. Pokud se v realitě alespoň trochu podobá své postavě, musí se o ni prát neskutečné množství nápadníků.

„Můžu vám nějak pomoci?“ objevil se vedle nás číšník a nedokázal z Anastarie spustit oči.

„Potřebuji stůl pro mě a mou přítelkyni,“ předběhl jsem Anastarii, čímž jsem si vysloužil další dívčin překvapený pohled. Co, máš mě za nějakou nulu?

„Následujte mě, prosím.“ Číšník nás vedl uličkou hlouběji do sálu. Nevím proč, ale nabídl jsem Anastarii rámě a ta ho bez váhání přijala. Číšníka jsme následovali jako modelový pár. Sál zel prázdnotou, obsazeno bylo jen pár stolů. Spatřil jsem stůl obsazený několika hosty, které obklopovala záře pojmenovaná „Ztišení“. Zlatá podkova se snažila vyjít vstříc i hostům probírajícím citlivá témata.

Odsunul jsem židli a pomohl Anastarii usednout, přičemž jsem vnitřně znovu poděkoval Rváčovi za jeho lekce. Podíval jsem se na menu a snažil se vypadat, jako bych se soustředil na výběr chodů, ale ve skutečnosti jsem si promýšlel nadcházející rozhovor. Nechtěl jsem se s Anastarií hádat, vždyť už nejsme malé děti, abychom na sebe křičeli a rozbíjeli vše okolo. Uvědomil jsem si, že člen, jako je ona, klanu přináší pozitiva i negativa. Musím zjistit, o co Fénixu jde, a pak se rozhodnout, čeho se chci vzdát.

„Ty máš přístup do Zlaté podkovy,“ vyšlo z Anastarie spíš konstatování než dotaz. Při objednávání jsem nebral ohled na názvy a vybral si náhodně. Teď jsem hleděl na jakési dlouhé modré stonky, které se navíc z nějakého důvodu vrtěly. Jen pohled na něco takového by mi zvedl žaludek, kdybych nestrávil nějaký čas v dole a nemusel dvakrát denně pozřít horu zeleného slizu. Od té doby vypadala všechna jídla daleko vábněji než sliz.

„Samozřejmě, proč bych sem zrovna já,“ na poslední slovo jsem přidal důraz, „neměl mít vstup? Mohla bys mi vysvětlit tu šarádu, kterou hraješ, a co mám teď od Fénixu očekávat?“

„Šarádu? Očekávat něco od Fénixu?“ zvedla Anastaria tázavě obočí, jako by nechápala, o čem mluvím. „Nabídl jsi mi změnit klan a já souhlasila.“

„To není dobrá odpověď.“ Mám za sebou už tak dlouhý a vyčerpávající den, který ještě asi hned tak neskončí. Zítra mě čeká setkání se zbytkem týmu a vysvětlování, proč jsem do klanu někoho přijal, aniž bych to s nimi probral, a proč jsem té osobě rovnou nabídl pozici zástupce. „Stacey, mluvme na rovinu! Samozřejmě chápu, že sama můžeš odejít, kdykoli se ti zachce, ale jako velitel s tebou budu muset co nejdříve podepsat dohodu o nutnosti zůstat v klanu následující tři měsíce a z toho se jen tak nevykroutíš. Jistě dobře víš, co se následující tři měsíce bude dít. Fénix se bude připravovat na boj o první místo v turnaji mezi klany Malabaru, aby mohl náš kontinent reprezentovat v celosvětovém klání. Celou dobu bys musela strávit mimo Fénix. Opravdu něco takového chceš?“

„Vydírání ti vůbec nesluší.“

„A ta slova, jak by náš klan nestál za nic, pokud bych se ti se vším nesvěřil, nebyla vydíráním?“

„Jak já tahle jednání nenávidím,“ opřela se dívka hlouběji do křesla. „Je daleko zábavnější řešit kvízy vývojářů, vymyslet plán pro úspěšné pokoření jeskyně nebo zjistit něco zajímavého o historii Barliony. Teď však jen tak sedím a snažím se vypadat odměřeně a tajemně. Nikdo můj odchod neschválil. Ehkiller už mi napsal, abych se okamžitě vrátila, než to zjistí zbytek hráčů, jinak si nechá mou hlavu přinést na stříbrném podnosu. Proto můžu být u tvého klanu jen do doby, než odejdeme z taverny. V tu chvíli tě bez okolků opustím. Proč jsem to udělala…?“ Anastaria ztichla a zahleděla se do jídla na talíři.

„Informace,“ doplnil jsem ji. „Potřebovala jsi informace. Proč ale chceš získat informace od hráče na tak nízkém levelu? V porovnání s tebou jsem začátečník a absolutní nicka.“

„Mám ti to spočítat na prstech? Klidně to udělám, o nic nejde: Karmadontova šachovnice, Prokleté šachové figurky, hlavní role v Kartosském scénáři, informace o dracích, vlastnictví klíče do jiného světa, nevysvětlitelná imunita vůči mému jedu… Když už o něm mluvíme, jak to děláš? A abych to něčím završila, vstup do Zlaté podkovy! Tady to máš. Ani mi nestačily prsty na jedné ruce, abych ti vyjmenovala všechny odlišnosti mezi tebou a začátečníky. Myslela jsem si, že když se přidám k tvému klanu, radostně mi vysypeš všechny informace nebo aspoň něco… Je mi to líto, naprosto jsem podcenila tvůj mozek. Mluvím pravdu, jak asi vidíš. Chci získat informace o všech záležitostech, proto jsem tento krok riskovala. Prostě jsem jen improvizovala…“

Hráčka Anastaria opustila klan Bodláci.

Klan Bodláci ztrácí následující bonusy z Prvních zabití:

…

Po několika sekundách se vedle dívčího jména znovu objevil znak Fénixu. Anastaria se vrátila do svého původního klanu.

„Klíč k jinému světu? O čem to mluvíš?“ dožadoval jsem se vysvětlení jednoho z bodů.

„O tom Oku, cos mi ukázal. Úkol probíhá jednak na Barlioně a pak i ve světě, do kterého Pavoučí páni utekli. Mohla bych se mýlit, ale u podobných úkolů musíš nejdřív zabít kněze, který se snaží Pavouky přivést zpět, pak použít Oko a nechat se přenést do jiného světa, kde se setkáš s pavouky a předvedeš jim trhlinu v jejich plánu. Na konci úkolu každý z členů dostane amulet, který při použití přidá pět až deset levelů, nějakou reputaci u císaře a samozřejmě První zabití. Normálka.“

„Aha, díky. Když už jsme se do toho obuli, mohla bys mi říct, na co potřebuješ Karmadontovu šachovnici?“

„Je to jeden z nejunikátnějších předmětů ve hře a navíc odemyká přístup ke stvořiteli našeho světa. Podle mých informací úkryt kromě stvořitele obsahuje i nejlepší bonusy z celé hry. Strašně moc se tam chci podívat, proto jsem připravena pro vstupenku ke stvořiteli mnoho obětovat. Dokud není sada kompletní, nemá prakticky žádné využití. Přístup se otevře až po vyrobení celé sady. Cesta k místu, kde se musí sada aktivovat, je ukryta v hádankách, které se ti zobrazí po vyrobení každé části. První hádanka je spojena s orky. Už jsi ji vyřešil?“

„Proč mi tohle všechno prozrazuješ?“ odpověděl jsem nezdvořile otázkou.

„Snažím se vytvořit mezi našimi klany pozitivní pouto. Smiluješ se konečně nad ubohou dívkou a dáš mi šanci nějakou hádanku vyřešit? Nepotřebuju vyrobené figurky, postačí mi alespoň hádanka.“

„Vydrž. Pořád nechápu, na co jsi potřebovala udělat takové extempore s odchodem z Fénixu. Mohli jsme si jen sednout a promluvit si. Ale ty jsi chtěla něco víc…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tajemství Temného hvozdu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.