Motýlí křik

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Tománek

Motýlí křik – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Jan Tománek

Motýlí křik

Tato kniha je román – příběh a postavy v něm vystupující jsou čirou fabulací autora. Jakákoli podobnost s reálnými událostmi a žijícími lidmi je tedy neúmyslná a čistě náhodná.

Všechny okolnosti, za kterých v knize vystupují všeobecně známé reálně žijící osobnosti, místa a organizace, jsou rovněž zcela vymyšlené autorem.

© Jan Tománek, 2018

Grafy © Jan Tománek, 2018

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2018

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2018

ISBN tištěné verze 978-80-7597-153-1

ISBN e-knihy 978-80-7597-225-5 (1. zveřejnění, 2018)

Poděkování

Následujícím lidem bych rád poděkoval za pomoc, díky níž jsem byl nakonec schopen knihu po více než roční intenzivní práci dokončit.

Kubovi Vránovi, který mi představil prostředí televizních reportáží.

Petru Zezulovi, který mě zasvětil do práce hotelového concierge.

Alexi Peterkovi, za to, že mi ukázal Kliniku a prostředí anarchistů.

Jiřímu Slovákovi, který zodpověděl všechny mé všetečné otázky ohledně policejní práce.

Michalu Pobudovi, Zdeňku Tůmovi a Tomáši Jandíkovi, kteří mi pomohli trochu se zorientovat v současné ekonomice.

Filipu Mihinovi, za cenné rady o létání.

Gaboru Klenovicsovi, za pomoc s korekcí maďarštiny.

Pavlu Renčínovi, za praktické spisovatelské rady a finální impulz, který konečně vedl k vydání této knihy.

Nekonečné studnici internetu.

A samozřejmě mnohým dalším, které jsem tu a tam téměř rok obtěžoval drobnými a všetečnými dotazy.

A neposledně své ženě Verče a svým dětem za podporu a potvoru… ;-)

Prolog

Záleží jen na vás, jak dalece se odvážíte následujícímu příběhu uvěřit – jak moc jste ochotni přijmout pravdu, ať je jakkoli nepříjemná. Přestože se jedná o fikci, všechna vědecká fakta, data, místa a organizace, které jsou v knize použity, skutečně existují, jsou reálné a snadno ověřitelné z veřejně dostupných zdrojů.

Autor

Skupina Bilderberg se od roku 1954 na různých místech po světě každoročně schází…

Vše, co slyšíme, je názor, nikoli fakt.

Vše, co vidíme, je úhel pohledu, nikoli pravda.

Marcus Aurelius

Část I.

Motýlí efekt

1

Pavel čekal na prvního jarního motýla. Nedávno se dočetl, že v severských zemích je první jarní motýl velký svátek – je to důkaz, že se příroda konečně probudila. U nás máme vlaštovky, na severu mají motýly, pomyslel si.

„Až skončíš s tím koukáním z okna, stav se u mě!“ za šéfem rubriky se zabouchly dveře.

Dřív Pavla novinařina bavila, dokonce věřil, že změní svět. Po letech práce v televizi zjistil, že svět sice nezmění, ale sláva – to, jak ho lidé na ulici poznávali – za to stojí. Když je člověk známý z obrazovky, je „kulich“ a vše jde snadněji. U lékaře, s dětmi ve škole, dokonce i když ho stavěli policajti. Také si oblíbil peníze. S manželkou se rozešli, děti odrostly… Nestýkali se – a s penězi to dnes už také tak slavné nebylo. Televizní popularita byla vrtkavá děvka a na jeho místo se tlačili mladší. Většinou dostával už jen okrajové reportáže jako ztracené psy a drobné lokální nehody. Vyhořel a v jízdě pokračoval jen ze setrvačnosti.

Automaticky vzal ze stolu mobilní telefon a vydal se loudavým krokem za šéfredaktorem.

„Sedni si,“ otočil se na něho Kamil.

Pavel se pro sebe pousmál, když si uvědomil, že se šéf také dívá z okna. Jestlipak to o těch motýlech také četl?

„Víš, jaká je sledovanost tvých reportáží?“ šéfredaktor nečekal na odpověď. „Řeknu ti to – o dvacet devět a půl procenta nižší, než je průměr kolegů.“

Pavla napadlo, že to mohli zaokrouhlit na třicet. Jak se vůbec taková čísla cucají z prstů?

„Kolikrát jsem ti říkal, že ty tvoje reportáže už nemají koule!“

„Co ti mám na to říct…,“ snažil se Pavel o nemožné, „uvidíš, že příště už to bude lepší…“

„To doufám – na humanismus a svobodu ti tu sere pes!“ uťal ho dost nevybíravě šéf, „tady nejsi v regionu, tady jsi v nejsledovanější komerční televizi! Tak si to už, kurva, zapiš za uši!“

Jenže v regionu už Pavel nebyl deset let – byla to prostě šéfova oblíbená věta. Kamil Janka – nestor české investigativní žurnalistiky. Poslední léta už před kameru nechodil a jen šéfoval celé rubrice televizního zpravodajství. Pavel hleděl skrz něj. Skrz jeho otočné kožené křeslo, kterému se říkalo manažerské. Z takových křesel se řídí svět, pomyslel si Pavel. Věděl, že to takhle dopadne, ale nemohl si prostě pomoct. Už ho nebavilo točit další bouračky a lidská neštěstí.

„Hele, Pavle, jsi dobrej novinář,“ podíval se mu šéf zpříma do očí a dodal smířlivěji: „ale takhle bych tě tu dál nemohl držet. Musíš zase přijít s něčím pořádným.“

Pavel věděl, že audience je u konce. Zvedl se a odcházel ke dveřím.

Telefon na šéfredaktorově stole stihl zazvonit jen jednou.

„Ano?“

Kamil poslouchal a po chvíli gestem Pavla v odchodu zastavil. „… skvělé, díky za zprávu!“ položil sluchátko.

„No vida, to se přesně hodí pro naši situaci,“ pousmál se Kamil a podíval se na Pavla, „pokud to nezvoráš, mohlo by to být prima SLPčko do večerních zpráv.“

Pavel cítil, jak si ho šéf vychutnává: Silný Lidský Příběh – bouračka nebo pokousané dítě?

„V nějakém výkopu to zasypalo chlapa – mohlo by to být prima porušení pracovní kázně nebo zanedbání ze strany firmy. Pokud se ti podaří sehnat příbuzné, tak jen body navíc.“

Pavel nevěděl, co je prima na tom, že jeden člověk je patrně mrtvý a on jako hyena bude otravovat jeho manželku, tvářit se účastně a poslouchat, jak se v ní pere to, že právě přišla o muže, s možností zažít si svých deset minut slávy v televizi. Věděl, že málokdo odolá.

„Takže si vezmi Jirku a jeďte tam!“

Další ústupek z ideálů mládí.

2

Přijížděli společně s pohřebním autem. Obvykle bývali na místě reportáže současně se záchrankou nebo alespoň policisty – tentokrát už byli všichni na místě.

„Dneska jdeme pozdě,“ povzdychl si Jirka a hledal místo, kde by na Karlově náměstí zaparkoval.

„Aspoň tu ještě nejsou z ostatních televizí.“ Pavel se i po letech práce ve zpravodajství nepřestával divit tomu, že lidé často nejdřív volají do televize a teprve až pak sanitku. Kromě dobře placených informátorů na dispečinku fungují i „hobbíci“, kteří celé dny sedí u policejních vysílaček. Fajn partička. Větší televize – víc peněz a víc informátorů. Největší televize – kompletní pokrytí a zprávy z první ruky. Stačilo jen sedět a pečení sólokapři vám létali téměř až do pusy.

„Dej to klidně hned vedle těch policajtů,“ odpověděl Jirkovi. Pracovalo se mu s ním dobře. Byl těsně po škole a televizní rutina ho ještě nestihla úplně zpracovat – stále zůstával plný ideálů. Vlastně v něm viděl trochu sebe sama před lety, kdy sám opouštěl školu.

„Skvělé, začíná nám pršet,“ Jirka zastavil a vypnul motor přímo vedle policejního auta.

„Připrav si zatím nádobíčko s pláštěnkou, já to omrknu.“ Pavel si vyhrnul límec kabátu a vydal se k výkopu za policejní páskou.

Dlouhý výkop, který se táhl kolem celého bloku Faustova domu, byl na jednom místě zavalený zeminou, vykopaným kamením a zbytky rozbitého asfaltu. Policisté z dvou policejních aut postávali kolem a čekali, až hasiči spolu s několika dělníky vykopou celé tělo a pustí je k němu. Práce lékaře tady byla zbytečná. Těžká a mazlavá hlína po jarních deštích práci komplikovala a zdržovala, ale použití těžší techniky bylo vyloučené.

Natočíme si asi jeden celek ulice s auty a blikající majáčky, detail ruky vyčnívající z hlíny a letmé vyjádření hasičů a kolegy zavaleného dělníka. To by mělo stačit, ale musíme si pospíšit, než se víc rozprší, uvažoval Pavel.

„Zdravím, novinářskej,“ poklepal mu na rameno muž s kratším vousem, oblečený v civilních džínách a vojenské bundě M65, „vidím, že se havrani už slétají,“ pokračoval pobaveně.

„Jak to vypadá, chlapi?!“ křikl do hloučku hasičů.

„Ještě chvíli, kapitáne, a je váš!“

„Doufám, že si pospíší,“ podíval se muž k nebi, „za chvíli tu máme slejvák a nechci se hrabat v bahně víc, než je nutné.“

„Myslel jsem, že máte na kriminálce důležitější práci než se starat o zavalené dělníky,“ podával Pavel muži ruku, „rád tě vidím, Viktore.“

Znali se s Viktorem už ze střední školy. Zatímco Pavel šel na žurnalistiku, Viktor vystudoval policejní akademii a byl kapitánem pražské kriminálky.

„Dlouho jsi asi nebyl mezi dělníky, ti rolexky moc často nenosí,“ dobíral si ho Viktor.

Teprve teď se Pavel pořádně zadíval za policejní pásku na zablácené tělo muže. I když bylo ještě zčásti zavalené a celé špinavé, nebylo pochyb, že to dělník nebyl. Mrtvý byl oblečený do modrého obleku a světlé košile. Pavel se s otázkou v očích podíval na Viktora.

„Ne, tak dobrý skutečně nejsem – opravdu nevím, kdo to je ani co dělal brzo ráno ve výkopu…,“ usmál se Viktor pobaveně. „Navíc víš, že ti stejně nemůžu oficiálně nic říct…“

„Kapitáne, můžete!“ ozval se jeden z policistů.

„Zavolej mi odpoledne…,“ povzdychl si Viktor potichu, nadzvedl policejní pásku a vydal se k výkopu, „Obraťte se na policejní mluvčí!“ řekl nahlas, aby učinil před ostatními zadost úřednímu protokolu.

Blbá náhoda – ožrat se a spadnout do výkopu tak nešťastně, že tě zavalí zemina, pomyslel si Pavel.

Otočil se a podíval se na přicházejícího Jirku. „Tak si to tu natočíme.“

3

Šestnáct – to byl rekord. Počítala, kolikrát se jí během přednášky profesor ještě do výstřihu podívá. Teplé odpolední slunce jí svítilo do očí. Těšila se na teplo – těšila se na volné letní šaty. Ráda se líbila. Kdyby byl přednášející aspoň mladší. Měla sice slabost pro starší muže, ale bohužel většina profesorů na právech byla už i za zenitem staršího muže, tak jak si ho Zilla představovala.

„Půjdeš s náma na jídlo?“ nevšimla si, že už přednáška skončila.

„… Zillo?“ Otočila se za zvukem hlasu. Ze všech židovských jmen si rodiče vybrali právě tohle. Aspoň něco jí nechali, pomyslela si.

„Jasně, jdu s váma,“ zběžně se podívala na své poznámky z přednášky. Tři řádky textu – víc nepotřebovala. Zavřela ochranné pouzdro a iPad zasunula do červeného koženého batůžku.

Zilla si přisedla ke stolu svých kamarádek – byla ráda, že je v právnické menze relativně volno.

„Podle tvých šatů myslím, že aspoň deset…,“ neudržela se Jitka.

„Šestnáct! A to ještě není léto,“ usmála se Zilla.

„To je snad rekord, ne?“ smála se Katka a dávala si pozor, aby si nepokapala blůzku rajskou polévkou.

„Leda jarní – počkej, až se pořádně oteplí, to teprve budou žně.“

Všechny holky se upřímně rozesmály.

Zilla se s nimi seznámila v prvním ročníku a hned si padly do oka. Často ji zvaly k sobě na kolej na studentské mejdany a ona jim zas půjčovala svoji garsonku, když si zrovna neměly kam přivést kluka. Vlastně i do menzy chodila hlavně kvůli nim, napadlo ji. Než se vrátila na školu a začala studovat, měla už docela hezké místo asistentky s nadprůměrným platem. Ze začátku pro ni bylo těžké opustit dobře rozjetou kariéru, ale nikdy toho nelitovala. Mezi mladšími studenty zapomínala, že už je jí pár let přes třicet. Někdy si dokonce připadala skoro jako jejich starší sestra, ale bylo jí s nimi dobře.

„Stavíš se večer?“ Katka dobojovala s polévkou a chystala se na lasagně.

Už se nadechovala, že odpoví, ale Jitka byla rychlejší: „Neblbni, Zilla přeci dnes čeká tu návštěvu…“

„No jo, já zapomněla – pan tajemný,“ smála se Jitka, „kdy nám ho konečně ukážeš?“

Zilla trochu litovala, že jim o svém vztahu řekla, ale v té době si zkrátka nedokázala pomoct – chtěla se s někým podělit. Nejdřív měla trochu výčitky, že je ženatý, ale pak si zvykla. Chvíli to fungovalo, vídali se ale stále méně a ona věděla, že jejich vztah stejně nemá budoucnost.

„Jste blbý…,“ snažila se situaci obrátit v žert, ale stejně ji to žralo.

Ucítila, jak se jí v batůžku rozvibroval telefon. „Ano?“ Vstala od stolu a popošla dál k oknu, kde byl klid a lepší signál.

„… já myslím, že je to on,“ sledovala Jitka po očku telefonující Zillu, která se mezitím pomalu vracela k jejich stolu.

„Tak to vypadá, že nic nebude ani z jednoho,“ sedala si Zilla zpět ke stolu, „budu muset strávit večer zase v práci.“

Podívala se na hodinky a pustila se rychle do jídla.

4

Slunce zacházelo za horizont, když soukromý tryskáč Dassault Falcon 7X dosedl na druhou přistávací ranvej Letiště Václava Havla.

Stroj lehce dobrzdil daleko před prahem ranveje a začal pojíždět k Terminálu 3, který byl určen pro soukromé lety.

Jediného pasažéra na palubě vzbudil spíš jiný zvuk motorů při brzdění než samotné hladké přistání.

Mladý muž byl po dlouhém letu rozlámaný. Celou cestu přes oceán seděl zkroucený v kožené sedačce, i když měl k dispozici pohodlný gauč.

Protáhl se a vyhlédl z okénka.

Stroj pomalu pokračoval v rolování, až zastavil u budovy terminálu. Tři proudové motory Pratt & Whitney utichly a dvířka se schůdky se otevřela.

Muž se zvedl ze sedadla, sebral ze země barevný háčkovaný batoh a vystoupil na letištní plochu. Nasál do plic chladivý podvečerní vzduch a vydal se k Terminálu 3.

Celník sedící za přepážkou si muže dlouze prohlížel, než promluvil.

Neholený obličej, dlouhé blond dredy stažené šátkem, vytahané kapsáče, batikované triko s nejasným symbolem míru a plážové boty.

„Robert Cox?“ snažil se celník získat čas.

Muž přikývl a usmál se.

Celník váhal, jestli ho víc znepokojuje mužův vzhled, to, že přišel pěšky přes letištní plochu, nebo že právě vystoupil ze soukromého tryskáče za čtyřicet milionů dolarů.

„Pane Coxi, víte, že procházet se po letištní ploše je zakázáno?“ pokusil se celník o otcovský tón a podíval se na muže přes kšilt policejní čepice.

„I’m really sorry,“ odpověděl muž, „nevěděl jsem.“

Fotografie muže na americkém pasu stejně jako jméno nahlášené v letovém plánu souhlasily. Proč si tedy dělat zbytečné problémy – za chvíli mu končí směna. Celník našel prázdnou stránku v jinak hustě orazítkovaném pasu. Naposledy se muži podíval do obličeje a otiskl na stránku oválné razítko Letiště Václava Havla se symbolem Evropské unie a dnešním datem.

„Vítejte v Česku, pane Coxi.“

Muž poděkoval zářivě bílým úsměvem a vydal se za tichého pleskání plážových sandálů přes příletovou halu.

Venku se mezitím rozsvítily pouliční lampy. Před halou se muž rozhlédl a vydal se ke sto metrů vzdálené zastávce autobusu 119.

Celník za ním ještě dlouho hleděl.

5

Číšník před Pavla postavil druhé pivo a udělal čárku na lístku.

U Medvídků byl Pavel rád. S Viktorem sem chodili ještě před revolucí, kdy studovali gympl na Uhelném trhu. Tehdy se tu ovšem přes samý kouř skoro neviděli, točili tu patoky a pivo stálo dvě koruny. Dnes je hospoda U Medvídků spíš podnik pro cizince, s vlastním pivovarem a mnoha druhy piv, která stojí skoro dvacetkrát tolik než před sametovou revolucí. Prohlížel si jídelní lístek – pivní zmrzlina. Jeho děda, starý pivař, by ho zabil, kdyby na něco takového jen pomyslel…

Věděl, že nemá smysl, aby Viktorovi volal – přijde, jakmile bude moct.

Konečně, nemá to daleko.

Je ironií osudu, že se tu spolu vždycky fízlům z Bartolomějské smáli a dnes je Viktor jedním z nich. Ale stejně jako se vyvíjí hospoda, tak i nechvalně známá Kachlíkárna v Bartolomějské už dávno není sídlem StB, ale elitních útvarů pražské kriminálky.

„Promiň, nejsem pánem svého času,“ usedl Viktor udýchaně ke stolu a automaticky kývl na číšníka, „musel jsem ještě dokončit papíry.“

Na stole přistál půllitr, ťukli si a Viktor si notně zavdal.

„To jsem potřeboval,“ otíral si pěnu z vousů.

Pavel věděl, že nesmí tlačit na pilu a musí nechat Viktora, aby si v klidu postěžoval. Na stále rostoucí byrokracii, která jim jen svazuje ruce. Na „procesní chybu“, za kterou se dnes mohla schovat jakákoli drobnost, díky níž dokázal šikovný advokát zneplatnit i naprosto klíčový důkaz obžaloby. Na vedení. Na dobu. Byl to takový jejich hospodský rituál.

Pavel se mimoděk podíval na hodinky.

„Potřebuješ to do zpráv, co?“ všiml si gesta samozřejmě Viktor.

„Co ti budu povídat – kdybych nebyl v průseru, tak to po tobě nechci,“ povzdechl si Pavel.

Viktor se rozhlédl. Spíše ze zvyku, než že by si myslel, že je někdo sleduje.

„Moc toho zatím není. Ten mrtvý se jmenuje William Sanders a je to Američan.“

„Takže myslíte, že ho někdo zabil?“ ucítil Pavel příležitost.

„Spíš ne, ale samozřejmě je to jedna z vyšetřovacích verzí,“ napil se Viktor. „Pitevní zprávu budu mít na stole až zítra.“

„Každopádně se dá vyloučit loupežné přepadení, protože měl u sebe docela dost peněz, doklady a rolexky, které jsi viděl už ráno. Osobně se přikláním spíš k nešťastné náhodě.“

To Pavla trochu zklamalo.

„Jak často se stane, že někdo spadne do výkopu tak blbě, že ho zavalí zemina?“ zapochyboval nahlas.

„Jak často se stane, že na člověka spadne ze střechy led a zabije ho? A taky se to stává.“ Viktor se mu podíval do očí „Hele, vím, že jsi čekal trochu senzaci, ale víc nemůžu sloužit.“

Vzal jeden z pivních tácků ze stojánku a začal si s ním pohrávat.

„Nějakou fotku mi náhodou dát nemůžeš, co?“

„Podívej se na internet, ten chlap byl sekretářem amerického ministra zemědělství,“ dodal Viktor jen tak mimochodem a otočil se po pěkné servírce, která právě procházela kolem.

Pavlovi okamžitě v hlavě zasvítilo červené světlo. Co se právě dozvěděl, mohlo být terno. Měl výborný cit pro reportáž. Představivost a fantazie bylo přesně to, co Viktorovi chybělo. Byl skvělý detektiv s analytickým myšlením, ale podle Pavla moc přízemní.

Viktor dopil. „Budu muset jít – dám ti vědět zítra s tou pitvou.“

„Jasně, díky – dneska je to na mě,“ odpověděl Pavel zamyšleně a Viktor věděl, že už spřádá konspirační teorie a připravuje si text reportáže.

Zvedl se a odcházel: „Mimochodem, na případ je embargo, ale to ti asi nemusím připomínat…“

Pavel se za ním zamyšleně díval a na tváři se mu rozléval úsměv.

Musí rychle stihnout Jirku a alespoň nahrubo to střihnout ještě před redakční radou.

6

Záběr ranní sychravé ulice. Na mokré dlažbě se lesknou odrazy policejních a požárních majáčků. Skupinka hasičů pracuje za policejní páskou.

Detail velitele hasičů. … práce postupují pomalu. Abychom tělo nepoškodili, nemůžeme použít žádnou těžkou techniku. Hlína je těžká a mazlavá.“

Záběr zkroucené a zabahněné ruky v obleku trčící ze sutě, hlíny a kamení. Prostřihy pracujících hasičů a policistů. Tělo přikrývané černou plachtou a odnášené do pohřebního vozu.

Střih. Později dotočený odpolední záběr – Pavel stojící před policejní páskou s mikrofonem v ruce. Místo je nyní odpoledne již opuštěné.

„Jako jediné televizi se nám podařilo zjistit, že mrtvý je ve skutečnosti americký občan.“

Na pravé straně obrazu se objevuje oficiální fotografie stažená z internetu. Obraz postaršího muže v obleku před americkou vlajkou kontrastuje se zkroucenou a špinavou rukou v bahně.

„William Sanders – sekretář ministra zemědělství Spojených států amerických. Další podrobnosti případu pro vás zjišťujeme a budeme vás brzy informovat.“

„Pavel Černý – Vaše televize“

Pavel stiskl pauzu přehrávání na avidové střižně a obraz na monitoru se zastavil.

„Ještě to bude chtít trochu učesat…,“ dodal skromně, ale věděl, že zabodoval.

V místnosti bylo absolutní ticho; všichni čekali na první reakci šéfa zpravodajství, který seděl rozvaleně ve svém otočném manažerském křesle.

„Sakra, Pavle, to je slušný! To by konečně mohl být příběh,“ narovnal se šéfredaktor v křesle a opřel se o stůl. „Myslel jsem, že je na to informační embargo a jeho totožnost se zatím nepotvrdila…“

„Je to sichr, ta je kovaná, Kamile, mám to z hodně spolehlivého zdroje…,“ podíval se mu Pavel zpříma do očí, „nikdo jiný to nemá.“

Kamil si ho prohlížel a rychle uvažoval. „Tak jo. Co na to právní?“ Otočil se na vedle sedící postarší ženu.

„Budeme se muset připravit. Určitě bude volat náměstek ředitele policie a někdo z amerického velvyslanectví. Myslím, že se jim to nebude vůbec líbit…“

Teď se láme chleba, pomyslel si Pavel, který cítil šanci. „Dám za to ruku do ohně, viděl jsem kopii jeho pasu…,“ podíval se Kamilovi zpříma do očí.

„To už je naše práce štvát úřady – každopádně na právním máte pohotovost.“

Pavel Kamila dobře znal a věděl, že už má vyhráno. Byl jako starý pes, který zavětřil kost. Teď už se zakousl a nepustí. Cítil ale, že Kamil ještě o něčem přemýšlí.

„Rozhodně si ale myslím, že to není na repku…,“ podíval se lišácky na Pavla, „řekl bych, že by si to zasloužilo živák a trochu to rozmáznout.“

Pavel tušil, že materiál je dobrý, ale tohle popravdě nečekal – živá reportáž v hlavních zprávách by mohl být skutečně důstojný comeback. Něco, co by ho mohlo znovu vysadit do sedla.

„Sežeň si nějakého hosta. S vyjádřením americké ambasády na kameru asi počítat nemůžeme…“ Kamil byl ve svém živlu.

„Třeba nějakýho odborníka na důlní závaly,“ ozval se jeden z mladších reportérů.

„No hlavně mi před kameru netahejte nějakého Ostraváka – bo by z toho mohla byt taka fajna fraška,“ zaimitoval typicky ostravskou mluvu ze svého rodného kraje. Přítomní se vtipu zasmáli – věděli, že šéf má teď dobrou náladu. Atmosféra v místnosti se uvolnila.

Pracovní diskuze se plynule rozproudila a redaktoři a editoři dávali každodenní instrukce moderátorské dvojici k chystaným hlavním zprávám.

Kamil se narovnal v křesle. „Myslím, že z toho uděláme pěkný tři až čtyři minuty,“ podíval se na mladší reportéry na konci stolu, „dneska to bude na konci bez zvířátka.“ Tleskl, aby na sebe upozornil. „Díky všem a do práce!“

Reportéři a editoři se začali zvedat od dlouhého stolu.

„Pavle, dobrá práce!“ zavolal za ním ještě šéf.

Zilla, která seděla vedle vedoucí právního oddělení a dělala si do iPadu poznámky, tušila, že ji večer skutečně bude čekat práce.

7

Starý muž ve skvěle padnoucím hnědém tvídovém saku s malou zlatou americkou vlaječkou v klopě seděl v prostorné hale jednoho ze svých letních domů na břehu řeky Hudson ve státě New York. Jarní slunce pronikalo velkými viktoriánskými okny a ozařovalo stolek, na kterém ležela velká krabice s brouky.

Přes svůj věk, který byl více než požehnaný, se těšil perfektnímu zdraví. Ve sto letech byl stále aktivní a spravoval rodinné impérium. Pokud se to tak dalo nazvat, protože majetek jeho rodiny byl už tak ohromný a neuchopitelný, že žil svým vlastním životem. Řekněme tedy, že se alespoň snažil mít hrubý přehled o svém jmění a vlivu.

Jeho jméno se nikdy neobjevovalo na příčkách časopisu Forbes, který každoročně zveřejňuje seznamy nejbohatších lidí světa. Tito lidé byli jen „pěšáci“ a jejich jmění, byť v řádech desítek miliard dolarů, bylo jen zrním pro masy. Stejně jako nebyla v seznamech Forbesu nikdy uváděna anglická královna, nefiguroval zde ani nikdo z jeho rodiny, ani nikdo z těch několika dalších lidí a rodin, kteří byli skutečně bohatí.

Jednou četl na internetu v nějaké diskuzi reakci, že kdyby on – David Richfield – měl tolik peněz jako Bill Gates nebo Warren Buffett, tak by skočil z okna. To se mu moc líbilo.

Novináři se ho na jeho skvělou kondici často dotazovali, zvláště po jedné z jeho posledních transplantací srdce. Po třetí transplantaci je přestal počítat.

„Pokaždé, když dostanu nové srdce, je to jako vdechnutí nového života, který se prožene celým mým tělem. Cítím se znovu mladý a plný sil.“

Životospráva je hezká věc, ale když vám přestane fungovat pumpa, jsou vám ovesné vločky prostě na prd, pousmál se.

Měl rád údolí řeky Hudson a tamní jarní probouzející se přírodu. Vůně kvetoucích rostlin, staleté duby, majestátní borovice a svěží břízy.

David Richfield začínal být každý rok touto dobou trochu nervózní. V jeho věku už ho dokázalo rozhodit jen máloco, ale na jednu událost se každý rok těšil – na Konferenci. Byla to stálice v jeho životě, které zasvětil spoustu času a velkou část své celoživotní práce. V mládí se vždy pořádání Konference aktivně účastnil, ale dnes už byl jen hostem a čestným poradcem – váženým a respektovaným.

V sedmdesátých letech se po interních sporech uvnitř organizace Konference stáhl mírně do pozadí a věnoval se její odnoži – Trilaterární komisi. Vždy věděl, že v japonské ekonomice je potenciál a že i její představitelé by měli být na Konferenci přizváni, aby se účastnili světového dění. Byl si vědom síly největších světových bank, které sídlily právě v Japonsku. Doba se ale změnila a dnes už z prvních pěti největších bank patřily čtyři Číně, a to nebylo dobré…

Tento rok se měla Konference konat v luxusním hotelu Interalpen v Tyrolských Alpách. Na Konferenci byl už více než šedesátkrát a ještě nikdy nevynechal. David byl patrně nejdéle působícím aktivním členem – některé roky byly klidnější, jiné bouřlivé. Za ta léta dokázal bezpečně poznat, když bylo něco ve vzduchu. Byly to zvláštní drobnosti, na které měl vypěstovaný téměř šestý smysl. Dokázal číst tam, kde nebylo písmo, a přikládat váhu drobnostem, které jiným nedávaly smysl. Ten cit ho nikdy nezklamal. Cítil to před válkou ve Vietnamu i před invazí v Iráku, když o ní rok před invazí samotnou mluvili jako o možném „řešení“. Když jste tak dlouho u kormidla, vycítíte i malé vlnky, které šplouchají o loď a mohou přinést ohromnou bouři. A právě to ho teď tížilo.

8

Martin byl concierge. Dobrý concierge – a byl na to patřičně hrdý.

Dát dítě studovat na hotelovku byla za totality jistota. Po revoluci vyrostly desítky soukromých škol hotelového managementu a byl o ně ohromný zájem, než je vystřídaly modernější ekonomky. Pro Martina byla škola nejdřív zašívárna, ale pak v hotelnictví našel zalíbení. Jako Hrabalův Dítě se z malého poslíčka vypracoval na recepčního luxusního hotelu.

Concierge ale nebyl recepční, i když to Martin v zájmu urychlení komunikace často v Čechách jako své povolání uváděl. S tímto termínem se poprvé setkal v Americe a neexistovalo pro něj české slovo.

Líbil se mu ten závan tajemství – byl něco jako filmový produkční, ředitel hotelu v Pretty Woman a osobní tajemník pro hotelové hosty v jedné osobě. Dělalo mu dobře zařizovat drobnosti milionářů i vrtochy filmových hvězd. Co bylo ale nejdůležitější: bavilo ho to a našel v tom sebe sama.

Skvělý sestřih, dobře padnoucí tmavá livrej a nezaměnitelný odznak se dvěma zlatými zkříženými klíči na klopě – Les Clefs d’Or, mezinárodní znak concierge.

Nyní stál za tmavým recepčním pultem určeným pro concierge hotelu Four Seasons u Karlova mostu a telefonoval.

„… ano, apartmá s výhledem na Vltavu je pro vás zařízené,“ ukládal Martin informace do hotelového počítače pomocí dotykového monitoru zapuštěného v recepčním pultu.

Další chvíli naslouchal muži na druhé straně aparátu a jeho výraz se drobně proměňoval. Profesionální úslužnost pomalu přecházela v údiv a zvědavost. U obyčejného člověka by se už dostavila nedůvěra, která by se měnila ve shovívavost, již mívají lidé s podivíny a blázny. Martin byl ale zvyklý. Bonita klienta hranici podivínství značně posouvala.

„… samozřejmě jsme schopni takovou věc zařídit…,“ odmlčel se Martin profesionálně, „ale abych tak řekl, je to trochu neobvyklé…“

Cizinec na druhé straně porozuměl. Martin se opět zaposlouchal do jeho hlasu.

„… ano, to by věc značně usnadnilo, kdybychom mohli použít informace z vaší kreditní karty řekněme… jako depozit.“

Bylo to vždy jako tancování mezi kapkami deště – mezi velice drahými kapkami deště. Odhadnout klienta byl základ jeho práce, ale po telefonu to bylo značně obtížné.

„Ano…,“ zadával číslo platební karty do počítače, „… datum expirace karty… květen 2020… děkuji.“

Martin naslouchal a jeho výraz opět prošel proměnou, když vyťukával do hotelového systému Opera částku zálohy, kterou mu klient sdělil.

„… ano, myslím, že to bude pro tuto chvíli dostatečná částka.“ Snažil se nedat najevo překvapení nad výší zálohy, kterou klient sám nabídl.

Muž na druhé straně přístroje ale věděl, že zkouškou prošel a nyní mu concierge bude věnovat plnou pozornost. A přesně to potřeboval.

Martin chvíli hleděl na zelený nápis TRANSACTION VERIFIED, který se na monitoru objevil. „Děkuji, transakce proběhla v pořádku – poslouchám vás,“ vydechl trochu s úlevou a zavřel hotelový rezervační systém.

Přešlápl na druhou nohu, telefon si chytil ramenem a sklonil se nad svým poznámkovým blokem v kožených deskách. Kombinace pera Parker řady Premier a černého luxusního zápisníku mu vždy přišla vhodnější než tablet.

„… tedy k vašemu požadavku.“

Muž mluvil a Martin si dělal drobným písmem poznámky.

„… bojím se ale, že herečku nebudeme schopni zajistit.“

To bylo jedno z pravidel luxusních hotelů – drogy a společnice nezajišťovali. Ne, že by to nebylo lukrativní nebo to klienti nevyžadovali, ba naopak, ale rizika s tím spojená se dlouhodobě hotelu nevyplácela. Concierge za své kontakty stoprocentně odpovídal a v tomto „oboru“ to bylo trochu nejisté. Už se nadechoval a chystal se klientovi doporučit stránku padesát devět v průvodci Prahou, což bylo standardní doporučení v tomto směru.

Muž na druhé straně aparátu však postřehl, jak concierge dává nepatrný důraz na slovo herečka, a proto ho předešel.

Martin poslouchal a jeho výraz se znovu mírně proměnil.

„Omlouvám se, už vám rozumím…“

Dobrého concierge by nemělo nic překvapit – setkal se již s množstvím požadavků, včetně kompletní výměny barvy závěsů, ručníků a přehozů v apartmá pro bohatou klientku. Proto se snažil působit profesionálně, i když ho požadavek trochu překvapil.

„… a zhruba stáří?“

Při odpovědi Martin lehce nadzvedl obočí, protože hlas muže mu připadal mladý…

Vše si po sobě znovu pročítal a kontroloval požadavky cizince.

„… dobře, vše mám zapsáno. Budete si přát ještě něco zařídit?“ usmál se do telefonu. „Děkuji, v tom případě mi bylo potěšením a budeme se těšit na vaši návštěvu.“

Martin položil zamyšleně sluchátko a podíval se na popsanou stránku bloku. Čeká ho hodně práce a telefonátů.

Concierge je vždy tak dobrý, jak dobré jsou jeho kontakty. A Martinovy kontakty byly za roky práce v hotelu výborné.

Nemohl ale přestat myslet na to, co mu host v telefonu řekl, když se loučil – pokud vše zařídí dobře, nebudou se muset ani vidět…

9

Pavel dorazil se štábem a malým přenosovým vozem na Karlovo náměstí jen deset minut před plánovaným vysíláním.

Vystoupil z přenosového SNG vozu s velkým logem televize a vydal se k opuštěnému výkopu. Faustův dům stál v samém rohu náměstí. Prostor byl osvícen jen pouličními lampami a ta nad zasypanou jámou byla zrovna jako na potvoru rozbitá. Skvělé, takže scénu bude potřeba trochu přisvítit, ale s tím si už Jirka a kluci poradí, pomyslel si.

Technici začali rychle na střeše dodávky Mercedes Sprinter připravovat parabolu pro přenos.

„Dobrý den, pane Černý.“

Pavel se otočil na drobného staršího mužíčka s kudrnatými šedivými vlasy a v prošívané modré bundě, kterého nebyl hned schopen zařadit.

„Dobrý den…,“ nasadil Pavel univerzální úsměv pro neznámé lidi.

„Přišel jsem dřív, přesně jak po mně chtěli,“ podával mu muž ruku. „Konvička – váš expert. Už jsem se bál, že si ze mě někdo vystřelil a vůbec nedorazíte.“ Nervózně se zasmál.

„Á, dobrý den, pane Konvičko, skvělé, že jste tady.“ Pavel roztěkaně přijal nabízenou ruku a rozhlížel se po staveništi. Po zasypaném muži samozřejmě nikde ani památky. Výkop vypadal opuštěně. Pavel zahlédl zmuchlanou latexovou rukavici, kterou tu patrně zapomněli policejní technici.

„Za pět minut pojedeme!“ zavolal technik z přenosového vozu.

Pavel si prohlížel místo a uvažoval, kde bude nejlepší stát. „Jirko, uděláme to tady. Hoď na nás dva štychy pětikilem!“ zavolal k přenosovému vozu.

„Takže, já bych začal a pak vám předám slovo a vy řeknete něco o těch důlních závalech.“

„Já ale o důlních závalech nic nevím…,“ podíval se mužíček nesměle na Pavla.

Teprve nyní mu Pavel věnoval plnou pozornost. „Teď vám úplně nerozumím, pane Konvičko. Copak vy nejste expert na důlní závaly?“

„Já se zabývám lavinami…,“ hleděl smutně mužíček na Pavla, „omlouvám se.“

To je tak, když si člověk nezařídí věci sám a nechá to na televizní produkční, pomyslel si Pavel podrážděně.

„Tady, Pavle,“ přitočil se k nim rychle zvukař a podával mu bezdrátový mikrofon, „vezmeme to mikrákem, za chvíli musíme jet a porty vám nestihnu dát.“

Pavlův mozek pracoval na plné obrátky.

„Ale zavalení hlínou je vlastně velice podobné jako zavalení těžkým sněhem,“ pokoušel se pan Konvička pomoci.

V tu chvíli se rozsvítila silná světla a na chvíli je oba oslepila.

„Tohle mi sakra nedělejte! Víte, že pak nic nevidím,“ rozčiloval se Pavel.

„Dobrý, kluci, takhle to bude prima,“ zamával Jirka s kamerou na rameni technikům, kteří rozsvítili reflektory.

„Nevadí, pane Konvičko, to bude v pohodě…,“ usmál se Pavel unaveně na muže a usilovně mrkal oslepenýma očima.

„Připravte se,“ zavolal z přenosového vozu jeden z techniků, „pojedeme za 3, 2, 1…“

Pavel si ještě v automatickém gestu upravil kravatu a odkašlal si.

10

Moderátorská dvojice televizního zpravodajství sedící ve studiu. Detail moderátora.

„Jak moc nebezpečná může být procházka noční Prahou, tak o tom se přesvědčil dnes v noci jeden cizinec.“

„Jako jediná televize vám přinášíme podrobnosti a exkluzivní informace o jeho totožnosti,“ dodává kolegyně moderátorka s naučeným důrazem.

„Na místě neštěstí je už kolega Pavel Černý.“

Obraz se rozděluje a na pravé straně obrazovky ve výřezu vidíme osvětlený výkop před Faustovým domem. Pavel stojí před kamerou a hledí na diváky. U ucha si přidržuje sluchátko pro komunikaci se studiem.

„Dobrý večer, Pavle.“

„Dobrý večer do studia,“ ujímá se Pavel slova, „ano, mohu potvrdit, že právě takovýto výmol,“ ukazuje gestem za sebe, „způsobil včera v nočních hodinách smrt člověka.“

Obraz Pavla se z výřezu zvětšuje na celou obrazovku.

„Nyní je tu klid, pojďme se ale společně podívat, jak to tu vypadalo v ranních hodinách, kdy probíhalo vyšetřování a my jako jediní byli u toho.“

Pavla střídají záběry, které natočil ráno s kameramanem Jirkou.

Blikající světla majáčků policejních aut, hasič hovořící o vyprošťování mrtvého, detaily vyhrabávaného těla. Detail zahozené latexové rukavice. Ruka s luxusními hodinkami trčící z rozbahněné zeminy.

Znovu střih na velký detail Pavla.

„Jako jediné televizi se nám podařilo zjistit totožnost zasypaného muže.“ Pavel udělá dramatickou pauzu a na obrazovce se vedle jeho tváře objevuje fotografie stažená z internetu. „Podle našich informací se jedná o amerického občana,“ další dramatická pauza, „Williama Sanderse – sekretáře Ministerstva zemědělství Spojených států amerických.“

Obraz se opět rozděluje a vidíme i tvář moderátorky ve studiu.

„Jak je možné, Pavle, že se cizinec ocitl ve výkopu a že byl zavalen?“

„Jakým způsobem k této tragické události došlo a co jí přesně předcházelo, na to zatím odpovědět neumíme,“ natahuje Pavel uměle čas reportáže, „protože vyšetřování stále pokračuje.“

Výřez obrazu Pavla se opět zvětšuje na celou plochu obrazovky.

„Ovšem přiblížit divákovi, co se s takovým tělem děje pod nánosy zeminy, může můj host,“ kamera odjíždí a do záběru se dostává drobný muž v modré prošívané bundě, „pan docent Konvička, který je odborníkem na závaly.“

„Pane profesore, řekněte nám prosím, co se děje s lidským tělem, které je zavaleno tunami těžké zeminy?“ otáčí se Pavel na nervózního hosta, který si bezděky škrábe nehtem palce ukazovák.

„Ehm…, takové tělo, které je zasypáno sněhem – nebo zeminou,“ podívá se pan Konvička na Pavla, který ho pobízí pokyvováním hlavy, „je vystaveno enormním tlakům, díky čemuž dochází velice rychle k asfyxii. Tedy k znemožnění dýchacích pohybů tlakem na hrudník nebo na břicho.“

„Tedy člověk se pod nánosem hlíny udusí?“ pobízí Pavel vědce k dalšímu rozboru.

„Ano, fakticky dochází k hypoxii, kdy se na udušení podílí zabránění dýchacích pohybů. Dochází k zhoršení návratu žilní krve k srdci. Je tedy porušena činnost srdce jako pumpy. Když k srdci krev nepřichází, tak ono ji nemůže vypuzovat do celého těla a nastává zmodrání obličeje. Zde se pak jedná o takzvaný syndrom modré masky. K tomuto dochází například v případě přimáčknutí chodce ke zdi, takzvaným ušlapáním panikou davu, pádem těžkého předmětu na tělo, lavinou, nebo třeba jako zde zasypáním.“

Pavel si bere mikrofon.

„Když se rozhlédnete po výkopu nyní, pane docente, mnoho hodin po tragédii, lze si představit, co mohlo samotný sesuv způsobit?“

Stařičký vědec se na moment zamyslí.

„Co způsobilo samotný zával, lze nyní jen těžko odhadnout, ale aby se obecně masa zeminy dala do pohybu, je zapotřebí nějaký impulz. Ať už erozivní, podnební, nebo třeba lidský.“

„Lidský impulz? Takže se domníváte, že nemuselo jít o nehodu…?“ chytá se Pavel okamžitě hozené rukavice.

„To by byla samozřejmě čirá spekulace, opravdu to bez důkladného šetření a rozboru půdy nelze potvrdit ani vyvrátit…“

„Děkujeme, pane doktore, za tyto vyčerpávající a částečně i znepokojivé odpovědi,“ kamera opět pomalu najíždí z celku na detail Pavla.

„O dalším průběhu celé kauzy vás budeme samozřejmě informovat ihned, jakmile pro vás získáme další exkluzivní informace. Děkujeme a přepojujeme zpět do studia.“

„To byl náš reportér Pavel Černý s exkluzivními zprávami…“

Robert Cox zavřel ultralehký notebook Macbook Air, na kterém celé internetové vysílání opatřené anglickými titulky sledoval. Nemluvil česky, ale samotného ho překvapilo, kolik si z češtiny dokázal vybavit, když ji znovu slyšel. Jeho matka emigrovala z Čech v osmašedesátém a v dětství na něho rodným jazykem často mluvila. To bylo ale dávno a žádné jiné vazby ho k téhle malé zemičce nepoutaly.

Zadíval se na odlesky světel lodí plujících po Vltavě a na Karlův most. Byl tu oproti Americe takový klid! Seděl na venkovní zahrádce restaurace Sovovy mlýny, přímo na náplavce Vltavy. Stoly byly opatřeny přenosnými plynovými ohřívači, takže posezení bylo i přes chladný jarní večer příjemné. Slyšel hodně o českém pivu a musel říct, že pověsti nepřeháněly.

Kývl na číšníka, aby mu přinesl další.

Navštívil na svých cestách řadu zemí. Některé se mu líbily, některé ho nechaly naprosto lhostejným a chladným, některé dokonce po prvních minutách nesnášel. Česko bylo jiné – nevěděl ještě jak, ale určitě ho vzrušovalo. Byl tu chvíli a cítil, že je plné protikladů a zvláštního tajemna.

Pivo tu bylo bezkonkurenčně nejlepší na světě, a přesto patřilo vůbec k těm nejlevnějším, s kterými se v jakékoli jiné zemi setkal. Bylo ještě levnější než cola, nebo dokonce voda s bublinkami. Studoval zběžně novodobou českou historii. Poválečná léta, nástup komunismu a vykonstruované procesy padesátých let, ruskou okupaci v šedesátém osmém, a přesto nechápal, jak je možné, že v zemi, která si tímhle vším prošla, mají komunisté ve volbách stále stabilní patnáctiprocentní voličskou podporu. Připadalo mu to stejné, jako kdyby v Německu po válce lidé volili NSDAP, kdyby ji nezakázali, a nikomu by to nepřišlo divné. Česko byl pro něho skvělý materiál.

Robert zatím téhle malé zemičce nerozuměl. Byla jako neobjevená panenská příroda – jako nedobytá pevnost – a on stál před jejími branami. Byl spokojený s tím, co právě viděl v televizi. Práce s lidmi byl jeho život. Dobře je odhadovat a motivovat. To byla jeho práce a on jí skvěle rozuměl.

A právě taková práce ho teď čekala. Z kapsy vytáhl otlučený model jednoho z posledních typů iPhone, vytočil místní pražské číslo a pohodlně se opřel do ratanového křesílka. Věděl, že telefonát bude delší.

11

„Tak hotovka,“ Jirka sundal kameru z ramene. „Můžete to vypnout, chlapi, balíme a jedeme!“ křikl na techniky přenosového vozu.

Ostrá světla pohasla a roh Karlova náměstí se opět ponořil do žlutavého šera pouličních lamp.

„No, snad jsem vám pomohl…,“ podíval se starý docent na Pavla.

„Pane profesore, byl jste výborný,“ podával mu Pavel ruku, „děkuji.“

„Rádo se stalo. Já děkuji za příležitost vám. Kdybyste ještě někdy něco potřebovali, tak se mi kdykoli ozvěte.“

Jasně, třeba kdyby mě někdy zasypala lavina, napadl Pavla hloupý vtip. Vzápětí ucítil, jak mu v kapse vibruje telefon. Když začínal dělat živé vstupy, volávali mu kamarádi a přátelé, že ho viděli v televizi. Dělalo mu to dobře, ale také to trochu otravovalo. „Ahoj, tys byl v televizi… Viděl jsem tě.“, „Ano, já vím…“ Pak, když už byl hodně známý a býval na obrazovce denně, volat mu přestali, protože si zvykli. Trochu mu to chybělo. A teď, když se objevil po dlouhé době a ještě s takovou exkluzivní zprávou, tušil, že ho bude čekat hodně rozhovorů.

Ani se nepodíval na počet zmeškaných hovorů a jen dlouze podržel tlačítko na vypínání telefonu. Přístroj utichl.

S Jirkou se vydali směrem k SNG vozu.

„No, myslím, že to bylo super,“ podíval se Jirka na Pavla.

„Jasně, když se nepochválíme sami, nikdo jiný to za nás neudělá,“ usmál se Pavel a poplácal kameramana po rameni.

„Ne, myslím to vážně, cejtím, že z toho ještě něco pořádnýho bude.“ Jirka ukládal kameru do polstrovaného obalu. Pavel ho moc neposlouchal a uvažoval nad tím, co do vysílání řekl. Přemýšlel, jestli to nepřehnal se spekulací, že se nemuselo jednat o nehodu. Normálně by to nevadilo, ale tady cítil, že se pustil trochu na tenký led. Šlo o cizince a ke všemu státního zaměstnance Spojených států. Navíc na případ bylo uvaleno informační embargo, takže takhle na sebe a svůj kontakt u policie zbytečně upozornil.

„Myslím, že můžeme jet,“ poklepal mu technik na rameno.

Pavel tušil, že ho rozhovor se šéfredaktorem nemine.

12

Šéfredaktor seděl opřený ve svém koženém křesle. Ruce měl složené za hlavou a mírně se pohupoval. Byla tma a na stole svítila jen malá lampička. Scéna vypadala jako z noir americké detektivky třicátých let. Chyběl tu jen doutník. Bylo už pozdě večer, a přesto na Pavla čekal, což nevěstilo nic dobrého. Kamil počkal, až Pavel usedne proti němu.

Dlouho dramaticky mlčel a prohlížel si svého redaktora.

„Právě jsem mluvil s náměstkem policejního prezidenta…,“ promluvil konečně a vážil každé slovo.

Pavel se nadechoval k odpovědi, ale šéf ho přerušil rázným pohybem ruky.

„Byl pěkně nasranej! Volali mu z americký ambasády, jak se to od policie dostalo ven a kdo od nich nám to pustil.“

Udělal další dramatickou pauzu a znovu Pavla gestem zarazil. „Samozřejmě jsem se odvolal na právo na ochranu zdroje, což ho nasralo ještě víc…“ To už ale Kamilovi začaly cukat koutky.

„Takhle vytočenýho jsem ho dlouho neviděl,“ už to nevydržel a začal se smát na celé kolo.

Pavel si viditelně oddechl, ale přesto zůstal ve střehu. Znal Kamila i jeho náladovou povahu.

„Ne, vážně, Pavle, bylo to skvělý! A tos ještě neviděl sledovanost,“ začal mávat Pavlovi před očima daty z peoplemetru. „Takový koláče mám rád,“ dodal spokojeně.

„To jsem rád…“ promluvil Pavel konečně.

„Budeš mít něco na zítra?“ netrpělivě ho přerušil Kamil, ve kterém se zas probouzel starý novinářský pes. Byl ve svém živlu a větřil. „Že bysme hned zítra udělali pokračování a věnovali tomu trochu víc prostoru.“

„Možná se mi povede dostat k pitevní zprávě…,“ začal Pavel opatrně.

„No to by bylo výborný! Ta tvoje spekulace byla mimochodem mírně řečeno na hraně, to ty určitě víš sám!“ zahleděl se Pavlovi významně do očí. „Ale podle právního to na žalobu není,“ dodal už optimisticky a usmál se.

Podíval se na hodinky a vstal. Audience byla u konce.

Pavel se také zvedl. Došli společně ke dveřím.

„Zastav se ještě v newsroomu, nechal jsem ti tam u holek v produkci připravit podklady o tom Amíkovi.“

Šéfredaktor otevřel Pavlovi dveře. „Takhle se mi líbíš, Pavle,“ otcovsky ho poplácal po rameni.

„Díky, Kamile, uvidíme se zítra na poradě.“ Pavel se otočil a odcházel prázdnou potemnělou chodbou. Za sebou ještě slyšel zaklapnout dveře šéfovy kanceláře.

Za rohem se opřel o stěnu. „Yes!“ byl znovu v sedle. Tohle může být důstojný comeback, pomyslel si. Tedy pokud se něco nepodělá. Jaká malá náhoda stačí a život se člověku může obrátit naruby – byla to trapná fráze, ale přesto fungovala beze zbytku. Pousmál se.

Energicky se odrazil od stěny a svižným krokem vyrazil k jediné svítící kanceláři na konci chodby.

13

Newsroom byl velký open space. Společně tu sídlila produkce, právní oddělení i počítače zpravodajů. Teď v noci ale byly všechny monitory potemnělé nebo se na nich vlnil uspávač s logem televize. U jediného zapnutého počítače seděla Zilla a procházela stránky USDA – United States Department of Agriculture, amerického ministerstva zemědělství.

Zaslechla z chodby zavření vzdálených dveří a tlumené kroky. Konečně. Přes den by to kvůli hluku desítek lidí nebylo vůbec myslitelné, ale v noci žila televize vlastním životem. Byla tichá a hučící – stále plná síly jako ohromný Tolkienův drak, který nespí, ale jen odpočívá a oddychuje.

Čekala na něho poměrně dlouho a už ji to vůbec nebavilo. Byl to pro ni dlouhý den. S tím, že z rande nic nebude, se smířila dávno, ale alespoň se těšila, jak se ve své garsonce naloží do vany. Měla ráda ten pocit, když se může na něco těšit. Na cokoli – klidně na drobnost. Ovšem dobrá koupel rozhodně nebyla drobnost.

Z tiskárny vyjmula poslední tři potištěné listy a přidala je ke štosu již připravených dokumentů.

„Šéf říkal, že tu pro mě něco máte,“ zvolal Pavel neadresně do prostoru kanceláře a pozdě si uvědomil, že v místnosti už je jen jeden člověk.

Zilla vzala ze stolu dokumenty, otočila se od počítače a vyšla vstříc Pavlovi.

„Jé, promiň, netušil jsem, že tu už nikdo není…“

„V pohodě, jsem tu přece já…,“ nuceně se usmála Zilla. „Noční editor si někam odskočil. Mám tu zrovna takovou pozdní brigádu.“

Pavel se cítil trochu nesvůj. I když už nedávno oslavil čtyřicítku, měl za sebou stovky reportáží, rozhovorů a živých vstupů, přesto mu ta úplně běžná komunikace s cizími lidmi dělala trochu problémy. Jakmile se zapnuly kamery, dokázal být žoviální a komunikativní, ale při normálním nezávazném rozhovoru cítil zvláštní trému a stud. Nedokázal to vysvětlit – cítil se jako školáček, který říká něco dospělému a neví vlastně, co říci.

„Tady je všechno, co jsem o tom Sandersovi na internetu našla,“ podávala Pavlovi vytištěné papíry.

„Díky, doma si to pořádně projdu,“ zběžně listoval stránkami a snažil se jí nedívat do výstřihu.

„Taky toho mám dneska už plné zuby, jen si vezmu věci a utíkám domů.“ Zilla se otočila a vracela se k počítači. „Počkáte na mě?“

„Hmmm…“ Pavel se opřel o veřeje a dělal, že listuje v materiálech.

„Mimochodem, dobrá reportáž,“ zavolala od počítače, „ale s tou spekulací to už bylo na mě trochu moc. Příště by to chtělo fakta…,“ neodpustila si drobné rýpnutí a dál skládala věci do batůžku.

Vzhlédl od textů. Bylo zvykem, že starší pardálové v redakci asistentkám tykali, ale těm bylo běžně okolo dvaceti. Zilla vypadala starší a jemu připadalo trochu nepatřičné, aby jí tykal, když ona mu vykala. Několikrát ji zběžně zahlédl na poradách, ale nikdy se spolu soukromě nebavili.

„Vy tu ale nejste dlouho, co?“ vyhnul se odpovědi.

„Dneska zrovna jo…,“ usmála se. „Tak, můžeme jít.“

Šli vedle sebe mlčky dlouhou chodbou k východu. Zastavili se až u vstupních turniketů.

„Jo, volala jsem do Washingtonu.“

„Prosím?“ podíval se na ni udiveně.

„Vydávala jsem se za reportérku z východní Evropy a chtěla jsem pana Sanderse požádat o interview. Jeho asistentka mi potvrdila, že právě opravdu čerpá dovolenou. Až do konce příštího týdne…“

Podle toho, jak se na ni Pavel podíval, cítila, že ho dostala.

„Díky za doprovod a zas někdy večer.“ Přiložila vstupní kartu k turniketu a protáhla se ven.

Pavel si připadal jako vůl, ale dokázal ocenit její iniciativu. Málokdo ji měl a většina asistentek byla jen, jak říkal jeden jeho kolega, lepší hardware, který přeposílá poštu a pouze plní, lépe či hůře, zadané úkoly.

14

Vyšel z budovy televize a zhluboka se nadechl. Chvíli přemýšlel, že si zavolá taxík, ale pak se rozhodl, že se raději projde. Noc byla jasná a chladná. Přitáhl si límec kabátu a vydal se směrem k Vltavě. Miloval procházky noční Prahou, a navíc to neměl daleko. Doma ho nikdo nečekal a on si potřeboval utřídit myšlenky.

Dnes ráno vstával a šel do práce, která ho moc netěšila. Teď se ale díky náhodě dostal k soustu, které mohlo nabídnout hodně. Dokázal se vrátit do hlavního vysílacího času v pořádné reportáži, a dokonce v živáku. Byl zase v kurzu – dostal šanci, která se už nebude muset opakovat. Bylo potřeba ji pořádně podojit, dokud byl čas. To ale znamenalo, že bude muset zítra zase s něčím slušným přijít. S něčím, co nebude mít nikdo jiný. V tom měla Zilla pravdu – Kamil ho nenechá dlouho vařit bez dalších důkazů.

Zapnul telefon a začal se probírat nepřijatými hovory a textovkami. Většina byla od přátel, několik neznámých čísel a tři volání od Viktora. Na to, aby volal cizím lidem, bylo už pozdě, a tak se rozhodl nejprve kousnout do kyselého jablka. Vytočil Viktorovo číslo.

„No…,“ vzal Viktor telefon po třetím zazvonění.

„Hele, promiň…“

„Myslíš promiň za to, že mi tu drnčí telefony a šéfové se mě ptají, jak to mohlo ze spisu utéct a kdo vám to dal? Nebo promiň za to, že jsem ti to jméno pustil a tys ho hned zatepla vypálil, i když je na to embargo?“ křičel Viktor.

Protože ho Pavel léta znal, věděl, že ho teď musí nechat. Mlčel.

„… nebo promiň za to, že to teď díky tobě vypadá jako vražda?“ pokračoval.

„Viktore, sorry, ale cos čekal, když jsi mi to jméno dával…?“

„Nevím, kurva, ale nemyslel jsem, že to takhle rozmáznete! Jediný štěstí je,“ pokračoval Viktor už trochu klidněji, „že ten spis měla spousta lidí. Navíc, když se u těla našly ty doklady, tak tam bylo tolik lidí, že to mohl pustit kdokoli. Doufám, že u vás budou všichni držet hubu.“

„Neví o tobě ani šéfredaktor – ochrana zdroje.“

„No aspoň nějaký zákon u nás funguje,“ zasmál se konečně Viktor a Pavel cítil, že je nejhorší zažehnáno. Věděl ale, že nemá smysl tlačit na pilu a chtít další informace.

Chvíli mlčeli.

„Takže teď si dáme chvilku pohov, jo.“

„OK, ještě jednou sorry a dobře se vyspi.“

„Díky, čau.“ položil Viktor sluchátko.

Pavel právě přecházel křižovatku u Smetanova nábřeží a zamířil na most Legií, když se mu v ruce rozvibroval telefon. Myslel, že mu volá Viktor zpátky, a tak telefon automaticky vzal.

„Mister Czerny…?“ uslyšel kultivovanou americkou angličtinu.

„Yes?“

Neměl náladu s kýmkoli mluvit, ale bylo pozdě.

„Omlouvám se, že vám volám takto pozdě večer, ale viděla jsem vaši reportáž…,“ pokračovala anglicky žena v telefonu. Vážila každé slovo.

„Děkuji, ale… Co pro vás můžu udělat? Už je trochu pozdě…“ Pavel otráveně přemýšlel, jak by hovor rychle ukončil. Kolikrát v redakci říkal, aby nikomu nedávali jeho číslo!

„… možná bych naopak já mohla něco udělat pro vás… Jmenuji se Susan Sandersová… a potřebovala bych s vámi mluvit.“

Pavel zpomalil chůzi a podíval se na displej telefonu, ten ukazoval jen pražské číslo.

„… jsem ubytována v hotelu Four Seasons,“ jako by žena vytušila jeho zaváhání, „mohl byste se za mnou zítra stavit? Nerada bych to probírala po telefonu…“

„… a- ano,“ zaváhal Pavel na moment „určitě se u vás mohu zítra stavit. Kdy by se vám to hodilo?“

„Dejme tomu v deset dopoledne? Doufám, že se mohu spolehnout na vaši diskrétnost.“

„Samozřejmě.“ Ani ve snu by ho nenapadlo, aby takové sousto pustil někomu jinému.

„Výborně, přijďte tedy prosím přímo do mého apartmá 431. Na shledanou. A děkuji.“ Z ženina hlasu byla cítit únava i jistá úleva.

„Na shledanou zítra.“

Stejně jako se říká, že neštěstí nechodí samo, zdálo se, že něco obdobného platí i se štěstím. Pavel by to nedokázal pojmenovat lépe.

Ještě chvíli stál na mostě a díval se přes tmavou siluetu Střeleckého ostrova na osvětlený Pražský hrad. Kdo by pomyslel, že Pražský hrad je oficiálně největší hradní komplex na světě. To, co má člověk denně před očima, nedokáže ocenit. Jak typické pro českého člověka.

Otřásl se zimou, ještě víc se pohroužil do kabátu a pomalu se vydal domů směrem na Újezd.

15

Robert Cox byl na pivo zvyklý, pět kousků dvanáctistupňové plzně mu ale stouplo do hlavy víc, než by si dokázal připustit. Na druhou stranu vše, co měl dnes zařídit, už bylo hotové, tak proč si neužít. Zaplatil kartou, schoval notebook do háčkovaného batohu a vyšel z restaurace přímo doprostřed tmavé noční Kampy. Nezajímaly ho památky a genius loci staré Prahy, zajímali ho lidé.

Jeho oči přivykly na tmu parku spoře osvětleného žlutým světlem několika lamp. Zprostřed travnatého prostranství zaslechl vzdálené bubnování. Několik tmavých postav se kývalo v rytmu nad bubeníkem a mezi nimi koloval joint. Robert se vydal pomalou chůzí blíž.

„Hi, guys!“

„Hi,“ otočil se na Roberta jeden do rytmu se vlnící stín, „dáš si s náma špeka?“ podával Robertovým směrem žhnoucí cigaretu marihuany.

Hlouček se automaticky rozestoupil, aby Robertovi udělali místo.

„Thanks,“ vstoupil mezi ně a usmál se na ně svým odzbrojujícím bílým úsměvem. O jeho americkém původu nemohlo být pochyb.

Teď si mohl hlouček zhruba patnácti mladých lidí pořádně prohlédnout. Robert postřehl několik novodobých hipíků v roztrhaných zvonáčích a vytahaných svetrech, holky měly tak jako on ve vlasech šátky a batikované blůzky a na nohou martensky. Zbytek skupiny tvořilo několik typických áčkařů – kluků v tmavých kalhotách a černých mikinách s plackami a nášivkami anarchistických skupin. Bubnování a jejich hovor však s Robertovou přítomností neustal. Potáhl z cigarety a poslal trávu dál.

„Ty tu studuješ, nebo někde učíš v jazykovce?“ zeptal se ho po chvíli jeden z hipíků anglicky.

„Právě jsem dorazil, “ zakroutil Robert hlavou.

„Trochu na lehko, ne…?“ zasmála se pohledná blondýnka po jeho levici. Pověsti o českých holkách stejně jako o pivě rozhodně nelhaly.

Robert pokrčil rameny, ale napadlo ho, že by si zítra mohl koupit alespoň teplejší boty.

Necítil se jako anarchista ani jako hipík – neměl rád módní škatulky, ale stejně jako oni uznával absolutní svobodu a Bakuninovo anarchistické učení. Věřil v člověka a jeho schopnost vládnout si sám sobě. Na hipících mu ale vadila jejich naivita a bezbřehá láska a na anarchistech častá radikálnost, díky níž je lidé znali. Dříve byl anarchista chlap v tmavém kabátě s bombou a dnes černý zakuklenec s nášivkami ANTIFA, který se pere s nacisty. Budili podezření a strach u běžné populace a to byla jejich největší slabina, která přebila jejich humanistické ideály.

Stál tu a pro ně nebylo důležité, odkud byl – prostě byl a nikdo ho nesoudil ani nehodnotil. Žít a nechat žít.

„Pomalu bysme měli vyrazit, jestli chcem ještě něco stihnout,“ promluvil k ostatním jeden z anarchistů, zahodil filtr a otočil se k odchodu. Bubeník se také těžce zvedl a celá skupinka se vydala loudavou chůzí pryč.

Robert se podíval na blondýnku, která se s ním předtím bavila.

„Jdem na Kliniku – to je takovej místní squat a komunitní centrum,“ hledala anglická slovíčka, „dnes je tam koncert na její podporu.“

„Budu se muset porozhlídnout po nějakým ubytování, ale dík.“

„Pojď s náma, dá se tam i přespat,“ usmála se na něj. Snad v tom byl i náznak koketnosti.

Proč platit zbytečně za hotel a podporovat systém víc, než je nezbytně nutné, usmál se pro sebe Robert a několika kroky doběhl skupinku. Když přecházeli most Legií, zdálo se mu, že proti nim jde po druhém chodníku redaktor, kterého viděl v televizi. Praha byla ještě menší, než ho varovali.

16

Pavel se probudil chvilku po sedmé hodině. Vstával bez budíku každý den téměř ve stejnou hodinu, i když zrovna nikam nemusel. Snad už to není první závan stařecké nespavosti, pomyslel si a posadil se na posteli. Automaticky zapnul telefon, rychle prohlédl displej a vydal se do koupelny.

Jeho secesní třípokojový byt byl pro jednoho člověka příliš velký.

První roky po rozchodu uvažoval, že se přestěhuje do menšího. Nikdy se sice s Lenkou nerozvedli, ale už to bylo téměř deset let, co spolu nežili. Děti odrostly a on si na byt tak zvykl a oblíbil si ho, že si nedokázal představit, že by žil někde jinde. Neměl rád změnu. Vlastně ještě ani po Lence úplně neuklidil. Její kartáč na vlasy stále ležel u zrcadla v koupelně. Nebyl sentimentální, bral ho prostě jako vybavení bytu. Ležel tam a on to místo nepotřeboval, tak proč by ho někam uklízel.

Parkety ho příjemně hřály do bosých chodidel. Stiskl tlačítko na kávovaru a posadil se s miskou čokoládových vloček na gauč k televizi.

Ještě jednou si prohlédl seznam včerejších volání, přečetl si zprávy od přátel a podle jejich množství věděl, že reportáž sledovalo hodně lidí. Některé zprávy byly vtipné.

„Dobrá práce, koukám, že jsi ztracené psy vyměnil za mrtvoly. ;-) Gratulace. H.“ zasmál se jedné z nich a vypnul kávovar.

Zběžně prolétl zprávy z ČTK a začetl se do diskuze pod včerejší reportáží na online vysílání televize. Český internet a zvláště diskuze pod články a reportážemi byla žumpa. Nikdy nepochopil, kde se v lidech bere tolik zášti a snahy do někoho kopnout. Podle toho, jakou točil reportáž, tak byl často buď zasraný havloid, zkurvený pravdoláskař, nebo pravičácká svině. Věděl, že valnou většinu podobných příspěvků mají na svědomí ruští trollové s falešnými účty nebo jejich dobrovolní přisluhovači, ale copak jich mohlo být opravdu tolik? Začal se o to více zajímat a nedávno zjistil, že někteří ruští trollové jsou placeni až třemi dolary za dobrý příspěvek. Řada z nich si tak dokáže přijít na tisíce dolarů měsíčně. Ovšem to byli výborně placení „zahraniční externisté“. Čtyři sta zaměstnanců domácí Internetové výzkumné agentury bylo placeno dvaceti až čtyřiceti tisíci rubly měsíčně. Organizace s tímto krycím jménem sídlila v moderní budově v Olgině na předměstí ruského Petrohradu. Ovšem její zaměstnanci svoji cyber-práci odváděli skvěle. Každý zaměstnanec se svými sto komentáři denně dokázal nahlodat tisíce lidí po celém světě a poštvávat proti sobě masy lidí ve vzdálených zemích.

Nešlo jim o to, přesvědčovat lidi o vlastní pravdě. Bylo to daleko sofistikovanější. Rusové zjistili, že když nemohou z internetu pravdu odstranit, tak ho budou zaplevelovat lží a fake news. Pravda se tak v té záplavě informací ztratí a dokonale relativizuje. Bylo to téměř geniální – naprosto čistá válka, bez jediné vystřelené kulky, a přesto tak nebezpečná a ničivá. Přitom za cenu ani ne jednoho obrněného vozidla ročně. A to byla jen jedna notoricky známá buňka, odkud Rusko vedlo dlouhodobě svou kybernetickou válku proti okolnímu světu, který my naivně nazýváme svobodným.

Pavel málem zapomněl, že včera dostal vytištěné materiály o Williamu Sandersovi. Vyndal ze saka několik přeložených listů, dolil si z konvice kafe a začetl se do nich.

Znovu se zadíval na fotografii, kterou včera použili ve vysílání. Oválná hlava, rudé tváře, prošedivělé vlasy s vysokým čelem, knírek a brýle. Podle Pavlova odhadu mu bylo okolo šedesáti let, což si také vzápětí potvrdil v jeho životopise. Studoval na Pensylvánské státní univerzitě, v úřadu byl od roku 2009, kdy přišel jako člen administrativy prezidenta Obamy.

Listoval materiály, ale nenašel nic, co by se zdálo být na tomto úředníkovi zajímavé. Na dalších listech, které Zilla vytiskla, byly jen povšechné informace o ministerstvu zemědělství s rozpočtem okolo 140 miliard dolarů, pod něhož spadala kromě zemědělství samotného i sekce ochrany životního prostředí a výživy a stravování. Právě tato sekce Potravin a výživy – FNS (Food and Nutrition Service) – měla za cíl, aby americká populace na jednu stranu netrpěla hladem a přitom se na druhou stranu nepřejídala. Nad tím se pousmál. Tato sekce spotřebovala v patnácti podpůrných programech neuvěřitelných 112 miliard dolarů – tedy 80 % rozpočtu celého ministerstva zemědělství, což byly téměř 3 % celého rozpočtu USA. V jídle jsou prachy, pousmál se.

Podíval se na hodinky. Do schůzky zbývala necelá hodina. Dopil studené kafe, rychle se oblékl a vyrazil z bytu.

Rozhodl se jít přes Kampu a Karlův most, aby si vše ujasnil a připravil si seznam otázek. Dobře věděl, že přímá výpověď je vždy lepší než jen zpráva zprostředkovaná moderátorem. Ideálně by ji tedy potřeboval dostat před kameru.

17

Do hotelu dorazil těsně před desátou. Velkými točitými dveřmi vešel do hotelové lobby, kde opojně voněly čerstvě řezané lilie. Rychlou chůzí prošel kolem tmavého zákoutí s recepcí po levé straně a pokračoval rovnou k výtahům. Nechtěl zbytečně riskovat, že jeho mediálně známý obličej někdo pozná. Bylo dobré být kulichem, ale někdy byla známá tvář překážkou. Ve dřevem obloženém výtahu stiskl tlačítko čtvrtého patra. Na chodbě se rozhlédl a vydal se po koberci s vysokým vlasem až ke dveřím 431.

„Come in,“ ozvalo se chvíli po zaklepání.

Apartmá bylo, oproti tmavé chodbě, krásně osvětlené dvěma velkými moderními hliníkovými okny a dovnitř proudilo ostré jarní slunce. Nábytek pokoje byl laděn do černa, se světlým polstrováním, a tapeta stěn byla krémově bílá s decentním proužkem. Byla to zvláštní kombinace starého a moderního luxusu, jakou lze najít jen v hotelových pokojích, aby vkus odpovídal co možná nejširšímu okruhu zákazníků. Pavla zaujalo neuvěřitelné ticho, které tu panovalo. Z okolního ruchu města sem nedoléhaly žádné rušivé zvuky.

Ženu, kterou Pavel uviděl sedět v černém koženém křesle, mohl směle nazvat dámou. Pravou anglickou dámou, jen – z Ameriky.

„Nice to meet you, mistr Czerny,“ lehce se nadzvedla pouze v náznaku a podala mu ruku, „prosím, posaďte se.“ Bílý kostým s řadou perel kolem krku a decentní líčení daly vyniknout jejímu kulatému, příjemnému obličeji.

„Moc mě těší, paní Sandersová,“ sedl si Pavel do křesla proti ní.

„Dovolte, abych vám nejprve vyjádřil hlubokou soustrast s tím, co se stalo vašemu manželovi.“

„Děkuji,“ usmála se na něho skvělým výtvorem zubního chirurga, „ale kvůli tomu jste jistě nepřišel…“ Bylo znát, že je zvyklá se ovládat.

Z malého stolku, který je odděloval, vzala sklenici vody a napila se. Pavel mlčel a čekal.

„Nabídnu vám něco?“

Pavel zavrtěl hlavou.

„Děláte dobře, výběr baru je žalostný. Rozhodla jsem se vás kontaktovat poté, co jsem viděla vaši včerejší reportáž. Skutečně poutavá,“ pohrávala si se sklenicí.

„Abych ale byla zcela upřímná, nejvíce mě zaujal její konec, kdy jste naznačil, že by se mohlo jednat o něco jiného než pouze o nehodu…“

„Omlouvám se, já…“ Pavel cítil, jak rudne.

„Ne, to nemusíte,“ řekla zcela klidně, „také si myslím, že to byla vražda.“ Položila sklenici na stolek a opřela se do křesla.

„Rozuměl jsem vám dobře?“ nebyl si Pavel z počátku jist svojí angličtinou.

„Předpokládám, že ano,“ pokračovala nenuceně, „do Prahy jsme dorazili před několika dny. Všichni doma ve Státech si myslí, že jsme jeli do Evropy na dovolenou; domnívala jsem se, že skutečný účel naší cesty nikdo neznal. Očividně jsem se ale spletla…“

„Nebude vám vadit, když si náš rozhovor budu nahrávat?“ snažil se Pavel získat čas a pomalu vytáhl diktafon.

„Nezlobte se, ale dala bych přednost tomu, abyste si dělal poznámky…,“ pokračovala klidně. „To, že můj manžel pracoval pro ministerstvo zemědělství, jste si zjistil. Co ale nevíte, je fakt, že jsme do Prahy ve skutečnosti neodjeli na dovolenou. William se tu měl s někým setkat. Shodou okolností také s novinářem. Měl mu předat velice znepokojivá data z ministerstva…“

Pavlovi to připadalo jako špatný špionážní film. Začal být ostražitý.

„Řekla jste to policii? Předpokládám, že s vámi mluvili…,“ zeptal se Pavel možná chladněji, než původně zamýšlel.

„Ano, včera mě pozvali na Williamovu identifikaci…,“ bylo na ní zřetelně vidět pohnutí, „ale nic z toho, co jsem vám řekla, jsem jim samozřejmě neprozradila.“

„Mohu se vás zeptat proč? A z jakého důvodu to říkáte nyní mně?“

„Vidím na vás, mladý muži, že mi příliš nedůvěřujete,“ zasmála se smutně.

„Nechci se vás samozřejmě dotknout, madam Sandersová, ale pochybovat a ověřovat je moje práce,“ usmál se na oplátku Pavel.

„Předpokládám, že jste četl nebo viděl dokument o Edwardu Snowdenovi. Určitě také víte, proč bylo nezbytné, aby se s reportérem Guardianu setkal v Hongkongu a tajné informace z NSA zveřejnil mimo území Spojených států…“

Pavel čekal všechno možné, ale aby mu spadla do klína konspirace velikosti Watergate, mu připadalo skutečně přitažené za vlasy. Pouze tedy přikývl a čekal, co ještě řekne.

Žena se znovu napila. I když to nebylo cítit, Pavel vytušil, že ve sklenici není voda, ale gin.

„Možná vám připadá, že jsem málo rozrušená na to, že mi právě zabili manžela. Mohu vás však ubezpečit, že jsem s jeho smrtí byla dávno smířena. Byl těžce nemocný a zveřejnění těchto dat cítil jako svůj osobní dluh světu. Počítal samozřejmě i s tím, že díky tomu, co zveřejní, se může jeho i tak dosti krátký čas ještě značně zkrátit… Z tohoto důvodu mě také zasvětil do všeho, do té míry, abych byla schopna tato data předat dál. Byla jsem něco jako pojistka, která se nyní aktivovala. Zní vám to jako ze špionážního filmu, že?“ unaveně se na něho usmála.

Pavel mlčel.

„Připouštím, že to tak vypadá. Podívejte se ale nejprve na toto.“ Nahnula se v křesle a po stole k němu dvěma prsty posunula malý stříbrný předmět s nápisem SanDisk.

Pavel uchopil malý disk mezi palec a ukazovák a prohlížel si ho. Stále nevěděl, co si má o všem myslet.

„Čím bude tato návštěva kratší, pane Černý, tím bezpečnější to bude pro nás oba. Věřte, že tímto diskem i moje zasvěcení v celé věci končí.“ Naznačila zvednutí v křesle a podala Pavlovi ruku.

„Nyní mě prosím omluvte. Budu v České republice už jen několik dní, než zařídím repatriaci manželova těla do Ameriky, a byla bych ráda, kdybyste mě už raději nekontaktoval.“

Pavel potřásl nabízenou rukou, automaticky vsunul flash disk do kapsy a vstal. Nebyl si vůbec jistý, jestli a jak poděkoval, když opouštěl pokoj.

18

Když spěšně procházel hotelovou lobby, nesnažil se ani skrývat tvář. Jeho mozek pracoval na plné obrátky. Vyšel před hotel a nejrychlejší cestou zamířil domů. Proklínal se, že si s sebou nevzal notebook; kdo to ale mohl tušit?!

Lhal by sám sobě, kdyby řekl, že nebyl zvědavý, ale stejně tak nebyl v novinařině žádný nováček, aby si nalhával, že se takové věci stávají. Většina žurnalistiky byla docela tvrdý chleba – honění se za fakty a kauzami, ze kterých se pak často vyklubala jen kachna nebo maximálně malá reportáž. Většina věcí po hlubším zkoumání zdaleka nevypadala tak fantasticky, jak se na první pohled zdálo.

Schody do druhého patra vyběhl po dvou, odemkl zámek, a ještě oblečený otevřel svůj pracovní notebook DELL a do USB portu zasunul stříbrný disk. Čekal, až systém nové zařízení načte. Po několika vteřinách se objevil adresář s jedinou složkou USDA – CLASSIFIED. Nedočkavě ji otevřel a zjistil, že obsahuje čtrnáct PDF dokumentů. Vybral si jeden z nich a klikl na něj. Dokumenty byly poměrně obsáhlé, takže staršímu notebooku chvíli trvalo, než je načetl. Lifestock production for 2015. Dokument obsahoval čtyřicet dva stran tabulek, grafů a textu. Pavel dokument zavřel a náhodně zkusil ještě jeden. Dioda aktivity disku zablikala. Dokument obsahoval šedesát dva stran.

Podíval se na hodinky – bylo téměř poledne a v jednu mají hlavní redakční radu.

„Kamile?“ mluvil Pavel nedočkavě do sluchátka, zatímco označoval celou složku a přetahoval ji na plochu počítače. Soubory se začaly pomalu kopírovat na jeho interní disk.

„Tak co, nestíháš zase poradu?“ zněl trochu rozmrzele šéf zpravodajství.

„To je v pohodě, ale potřeboval bych s tebou mluvit ještě před poradou. Soukromě!“

„Máš nějaký průser?“

„Naopak, možná něco mám, ale potřebuji, aby ses na to podíval. Mohla by to být bomba.“

„Dobře, tak buď ve tři čtvrtě u mě.“

„Dík.“ Pavel položil telefon.

Soubory byly zkopírovány na jeho interní disk. Zavřel notebook a vysunul stříbrnou USB flešku. Zabouchl dveře a pospíchal do centra Prahy, kde sídlila redakce televize.

Jakmile byl na chodníku, na moment se zamyslel, ale pak vytočil Viktorův telefon. Neměl co ztratit.

„Ahoj, neruším?“ sondoval opatrně kamarádovu náladu.

„Moment,“ zakryl Viktor sluchátko a vyšel ven na chodbu. „Dobrý. Od rána se tu mluví jenom o vaší televizi. Asi bys nechtěl vědět, jaká jména dostává… A jaká dostáváš ty, samozřejmě,“ zasmál se.

Pavel byl rád, že Viktora včerejší naštvání přešlo. Zdálo se, že byl z nejhoršího venku.

„Budeš moct na chvíli odpoledne? Možná bych pro tebe něco měl…“

„Ty pro mě?“ zasmál se upřímně Viktor. „Co za to budeš chtít po mně?“

„Mohl bys tak ve dvě?“ přešel Pavel jeho poznámku.

„Nejdřív ve tři. Ale určitě ne u Medvídků – tedy ne s tvým ksichtem…“

„Dobře, tak hospoda Pod Petřínem?“

„Jo, to by šlo. Čau.“

„Dík.“

Pavel schoval telefon do kapsy a zrychlil chůzi.

19

Do malého, ale útulně zařízeného podkrovního pokojíku na Starém Městě svítilo ostré dopolední slunce. Zilla už byla chvíli vzhůru, ale milovala tohle ranní válení v posteli – umělé prodlužování sladké noci. Byla sobota a ona nikam nespěchala.

Odhrnula deku DOFTKLINT, pomalu vstala z postele TRYSIL a zamířila do kuchyňského koutu METOD. Na pracovní desku EKBACKEN položila talířek VÄRDERA a připravila si dva tousty s medem, černý čaj a pomerančový džus do sklenice GODIS. Vše rozmístila na podnos SKALA a vrátila se do postele.

Srovnala si pod zády polštář AXAG a zapnula televizi SONY, což byl skoro jediný prohřešek v jejím jinak perfektním jednopokojovém IKEA bytě. Milovala ty jejich drobnůstky. Když viděla poprvé kuchyňský systém na otevírání kuchyňského koše UTRUSTA, do kterého stačí jen kopnout kolenem, ihned si ho zamilovala. Pokaždé když obchod IKEA navštívila, nakoupila kromě plánovaných věcí i spoustu designových drobností, na kterých IKEA vlastně skutečně vydělávala. Byl to skvělý koncept – levný a na dopravu skladný nábytek poměrně dobré kvality za rozumnou cenu, levné jídlo pro rodinu a konečně drobnosti a serepetičky s halířovou výrobní cenou, ale s prodejní marží v mnoha tisících procent. To byl skutečný byznys IKEA – bylo jí to ale jedno, měla to prostě ráda.

Kamarádky, kterým mini garsonku občas půjčovala, se jí smály, že by se měla s firmou domluvit a ukazovat svůj zařízený byt jako modelový příklad útulnosti na třiceti metrech čtverečních.

Telefon na nočním stolku zavibroval právě ve chvíli, kdy dojídala druhý toust s medem. Stačil jí letmý pohled, aby zjistila, že jí volá šéfka z právního. Vzdychla si, v automatickém gestu si prohrábla tmavě měděné vlasy a telefon zvedla.

„Ano?“ pokoušela se neznít otráveně.

„Ahoj, zlatíčko, doufám, že neruším…“

„Ne, vůbec ne,“ jen asi jako v sobotu ráno, když se člověk těší na hezký válecí den v posteli.

„… já vím, že jo, ale moc bych tě dneska potřebovala, Zillo. Mám nemocného kluka a budu s ním muset zůstat doma…“

Zilla mlčela.

„… víš, jak je to v redakci v sobotu. Já bych to nezvládla a Kamil bude někoho od nás určitě potřebovat. Prosím. Napíšu ti speciální prémii. Samozřejmě i za ten včerejší přesčas…“

Zilla se podívala na čas na telefonu.

„Dobře,“ povzdechla si, „můžu tam být za hodinu.“

„Zlatá, dík,“ položila šéfová telefon.

Vůbec se jí nechtělo, ale potřebovala tu práci. Už tak její životní standard díky škole značně klesl. Navíc hypotéka a ty věci kolem se také samy zaplatit nedokázaly. Zilla se rozhlédla po svém bytečku – někdy měla pocit, že je vlastně zaměstnancem IKEA. Vstala a vydala se do koupelny k umyvadlu ODENSVIK.

20

Kamil seděl u svého počítače a jedním prstem znuděně mačkal klávesu dolů. Už nevěděl, kolikátý dokument projíždí. Byl ze staré školy, angličtině příliš nerozuměl, ale i kdyby, pořád to byly jen grafy, čísla a text.

„Prozradíš mi, Pavle, co to má znamenat?“

Pavel stál za jeho zády, nervózně přešlapoval a dobře si uvědomoval šéfovu odměřenost.

„To jsou tajná data, kvůli kterým ten Sanders zemřel.“

Šéf přestal na moment mechanicky listovat textem na obrazovce a otočil se ve svém křesle na Pavla.

„Od koho to máš?“

Pavel se na šéfa významně podíval. „Kamile…“

„Chápu, že chceš chránit svůj zdroj, to tě šlechtí,“ začal se Kamil dostávat do obrátek, „ale co s tím mám asi tak dělat!“

Pavel se nadechoval, ale Kamil mu nedal šanci.

„Včera jsi mi sliboval tu pitevní zprávu. Na tom bychom mohli dneska nějakou repku postavit. Máš ji?“

„Mluvil jsem s jeho ženou…“

Kamil na moment zpozorněl.

„… a tohle mám od ní. Vyprávěla, že její muž ta data vynesl z amerického ministerstva a měl se u nás s někým setkat. Vlastně mi sama potvrdila, že si myslí, že jejího muže někdo zabil. Připouštím, že to zní trochu jako přitažené za vlasy…,“ ztrácel Pavel půdu pod nohama.

„Dostal bys ji před kameru? Klidně rozostřenou.“

„Řekl bych, že ne, bojí se…“

„Už minule to bylo na hraně. Potřebujeme nějaká konkrétní fakta. Co ta pitevní zpráva?“

„Odpoledne se mám sejít se svým zdrojem…“

„Takže zatím nemáme nic! Přineseš mi tady ten disk plný anglických sraček, o kterých vlastně ani nevíš, co znamenají, a co čekáš ode mě? Televize, to je akce a živý lidi – ne texty a grafy! Sliboval jsi mi bombu, a teď tu sedíme nad tímhle! To je dobrý tak do Hospodářek.“

„Měl jsem zatím málo času to prověřit…“

„Podívej, Pavle, teď nemám čas to řešit. Za pět minut mi začíná porada! Jediný, co mě teď zajímá, je, jak a čím zaplním večerní zprávy!“

Kamil se na chvíli odmlčel.

„Sám z toho nemám radost, protože se to včera pěkně rozjelo, ale s tímhle prostě ven nemůžeme. Pokud něco pořádnýho nedoneseš, tak si dneska dáme pauzu. Navíc tě potřebuju na tiskovce k tý Číně. Začíná to za hodinu, takže jsi z porady omluvenej.“

„Potřebuju si ty data pořádně projet… Kamile, tohle může být sólokapr – to je příběh.“

„Možná může, ale zatím není! Je sobota, nemám tam koho jinýho poslat.“

„Počkej, Kamile, tohle nemůžeme přece teď pustit! Potřebuju si teď sednout a ty data prověřit a zjistit, o co jde! Nemůžu teď jít něco točit!“ začal Pavel křičet.

„Pavle, myslím, že jsi pořád zaměstnanec televize a já jsem tvůj šéf! A teď ti říkám, co je potřeba natočit. Ještě včera bys byl za takovou reportáž vděčný…, tak si dej pozor!“ vybuchl šéf.

Pavel mlčel. Nejhorší bylo vědomí, že šéf má pravdu.

Kamil zvedl sluchátko pevné interní linky. „Pošli ke mně někoho od vás!“ téměř práskl telefonem a znovu se na Pavla podíval.

„Ty si teď vezmeš Jirku a pojedete do toho Tyršova domu. Až to natočíš, tak se můžeš věnovat tomuhle, a jestli na tom něco bude, tak s tím zítra půjdeme ven,“ dodal už trochu smířlivěji.

Ozvalo se zaklepání.

„Dále!“ křikl směrem ke dveřím.

Dovnitř nakoukla Zilla „Potřeboval jste něco?“

„Á slečna Hartová, výborně.“

Než stačil Pavel jakkoli zareagovat, Kamil vytáhl USB disk z počítače a hodil ho ke dveřím. „Potřebuju, aby se na to někdo od vás podíval a prostudoval to. Důkladně!“

„Počkej!“ pokusil se Pavel opožděně zareagovat.

Zilla disk obratně chytila. „Jasně, projedu to a dám vědět.“

„Nikam se to nesmí dostat!“ křikl ještě Pavel.

„Nebojte,“ zasmála se Zilla a zabouchla za sebou dveře.

Kamil spráskl ruce a vstal od stolu. „Tak, akorát čas na poradu.“

Pavel stál za šéfovými zády a měl chuť mu jednu vrazit. Nesnášel tyhle jeho cholerické výlevy.

Na monitoru svítila systémová hláška Disk nebyl správně vysunut.

21

Daleko od České republiky kráčel David Richfield pomalu prosluněným lesem. Lékaři mu doporučovali každý den alespoň hodinu chodit, což ani nemuseli, protože se od mládí procházel rád. Bylo paradoxní, že on – člověk s prstem na tepně téměř veškerého světového průmyslu – měl rád přírodu a procházky v ní. Byl to pokrytecký paradox, který ho naučil život – nemíchat zábavu s prací. Vyrůstal v první generaci amerických průmyslnických rodin, na vlastní kůži, ještě jako kluk, zažil velkou hospodářskou krizi ve třicátých letech a poučil se z ní. Věděl, jak řídit kapitál a politiky, a jeho impérium to dokazovalo.

Osobní asistent, který kráčel jen několik kroků za ním po široké lesní cestě, dokončil šepotem telefonní hovor. Mírně zrychlil krok, aby srovnal chůzi se svým šéfem. Decentně se k němu naklonil a chvíli mu šeptal do ucha. David Richfield kývl hlavou a asistent se opět vzdálil.

Další drobný detail do jeho mozaiky pocitů. Věděl, že nic se na světě neděje náhodou a každá akce má nějaký smysl. Bylo jen důležité vědět jaký a pro koho. Pro Davida Richfielda to bylo jen potvrzení toho, co už dříve cítil. Cosi se dalo do pohybu – ale on ještě nevěděl jakým směrem.

Mlčky pokračovali v chůzi, když se Richfield najednou zastavil a zahleděl na pěšinu před sebou. Opatrně si klekl na koleno a sáhl do kapsy tvídového saka. Pomalým pohybem odšrouboval skleněnou lahvičku a nabral do ní ze země červeného brouka.

Zvyk nosit u sebe lahvičku na hmyz mu vydržel od dětských let. Celý život vášnivě sbíral hmyz a jeho sbírka čítala desítky tisíc vzorků. Člověk nikdy neví, na co v lese může narazit. Bylo to stejné jako v obchodě – člověk musel být neustále připravený, protože příležitost mohla číhat kdekoli.

Zákeřnice červená z rodu zákeřnicovitých – speciálního poddruhu ploštic čítajícího více než tři tisíce druhů. Dravec, který loví ostatní hmyz. Líbilo se mu na nich, že některé druhy nosí na zádech hlavy svých nepřátel.

Asistent mu decentním, nevtíravým a samozřejmým pohybem pomohl zpět na nohy.

„Ať to dál sledují,“ podal asistentovi lahvičku s broukem a pokračoval pomalým krokem v procházce.

22

Robert spíš ucítil, než uslyšel dvojité zavibrování telefonu ve svých kalhotách přehozených přes staré záplatované křeslo. Opatrně odhrnul dlouhé blond vlasy ze svého obličeje a vysunul se zpod ruky dívky, která spala vedle něho. Přikryl ji spacákem, tiše vstal, navlékl si kalhoty a bos vyšel z místnosti. Na chodbě se posadil na schody, které vedly do spodního patra, kde se nacházela kavárna, a zahleděl se na displej svého otlučeného telefonu. V rychlosti přelétl krátkou zprávu. Bylo to dobré. Dokonce moc dobré. Několika slovy na zprávu odpověděl a v tichosti se vydal na průzkum okolí.

Už když včera večer na Kliniku přišel, překvapila ho její velikost a relativně slušný pořádek, který tu panoval. Tedy relativní pro člověka, který už v pár squatech spal. Opravdu více než squat objekt připomínal komunitní centrum budované svépomocí bez jakéhokoli kapitálu. Objekt byl původně stará poliklinika ze sedmdesátých let, která už ale delší čas jako nemocnice nesloužila, a aktivisté, jak je média ráda nazývala, ji obsadili. Ve skutečnosti to byla hlavně parta mladých studentů, umělců a několika vysokoškolských profesorů.

Oproti rušnému večeru, kdy se dole konal koncert a v celém rozlehlém objektu se pohybovalo několik stovek lidí, působil prostor ráno téměř až sakrálně tiše. Robert pomalu sestupoval po centrálním schodišti do spodních místností, kde byl kulturní prostor a kavárna pro veřejnost. Jeho bosé kroky se na mozaikové podlaze přesto rozléhaly prázdným prostorem. Každý stůl i židle byl originál vyprávějící příběh majitele, který ho sem přinesl. Byly tu staré školní židle, nepotřebné sedací soupravy i vyřazené židle z restaurací. V rohu kavárny u kamen se hřál o velký hrnek čaje zarostlý a rozcuchaný muž, kývající se do rytmu hudby, kterou slyšel jen on sám. Pohledem hypnotizoval proužek kouře, který z teplého nápoje stoupal. Aniž zvedl oči, pomalým pohybem mávl Robertovi na pozdrav a dál se věnoval své činnosti.

„To je Vráťa,“ pronesla silnější dívka, která za barem tvořeným velkými vysazenými dveřmi a OSB deskou myla nádobí. Na zdi nad barem visel velký transparent s anarchistickým logem a nápisem Boj pokračuje.

„Hi,“ mávl Robert na pozdrav a sedl si k baru.

„Normálně otvíráme až odpoledne, ale vypadáš, že bys potřeboval kafe…“

Z plechovky odměřila do hrnku s uraženým ouškem lžičku kafe a zalila ji horkou vodou. „Český turek,“ usmála se a ukázala křivé zuby.

„Dík.“

„Vráťa tu s náma bydlí od začátku, je to pohodář. Starty má pomalejší a nesmí se napít, ale jinak přes den funguje a pomáhá. Že jo, Vráťo!“ dodala barmanka hlasitě směrem k muži.

Ten vydal pouze bublavý zvuk a zvedl ruku, stejně jako předtím na Roberta. Svou činnost však nepřerušil.

„Je tu dost klid,“ Robert si srkl kafe. Chutnalo příšerně.

„Jo, rána jsou tu klidná… Odpoledne a večer to tu žije, ale to jsi zažil asi sám. Přes noc tu zůstává jen málo lidí – ráno je Klinika nejzranitelnější…“

„Neměla bys cukr, prosím?“

„… často je to klid před bouří – večer si sem policajti netroufnou, ale ráno to tu už několikrát vybrali. Ale my se nedáme! Zatím jsme se pokaždý vrátili,“ zasmála se a ukázala na transparent za sebou – Boj pokračuje.

S cukrem bylo kafe snesitelnější – o kousek.

„Včera jsem něco zaslechl…“

„Věřil bys tomu, že to tu pět let jen chátralo, dovniř chcalo a nikoho to nezajímalo? Bylo to tu plný bezďáků a smažek, a jen co jsme to vyklidili a opravili, tak se o to začali zajímat cajti a ty kurvy politici…“

„Je to všude stejný.“

„… hlavně před volbama – podle veřejnýho mínění se buď stavěli za nás, nebo proti nám. Těch fotek a slibů… Všechno jenom kecy. Už tu fungujeme dva roky. Děláme koncerty, přednášky – všechno zadarmo a bez jediný koruny od státu. A ty kurvy, když to tu vyklidili, tak si najali soukromou ochranku, placenou tím pádem z našich daní, aby to tu před náma hlídala… My to dělali zadarmo a dva roky! Sakra, vždycky se tak naseru!“ nalila si do otlučené skleničky trochu vodky. „Dáš si?“

„Dík, včera mi to stačilo,“ mávl Robert rukou.

„… a to je tak zhruba konec exkurze – za Kliniku bojujeme dodnes. Chceme jen žít. Aby nás nechali na pokoji…,“ zasmála se barmanka, kopla do sebe panáka a vrátila se k mytí nádobí, „... no, a z bezďáků nám tu zůstal jen Vráťa.“

Dřív než pohyb Robert ucítil její vůni.

„Hi, morning,“ blonďatá dívka ho políbila, „koukám, že s Barčou už jste se seznámili.“

„Dáš si taky, Martino?“ ukázala barmanka na hrnek.

Robert byl rád, že její jméno zaznělo, protože si jím nebyl vůbec jistý.

„Jasně, díky.“ Martina si sedla na vedlejší židli.

Bára připravila kávu stejným způsobem a postavila před ni hrnek.

„Co máš dneska v plánu?“ obrátila se Martina na Roberta a napila se.

Měla skutečně hezký kulatý obličej, výrazné zelené oči a drobné pihy. Vlastně to bylo poprvé, co si ji pořádně prohlédl za denního světla. Sledoval, jak se o hrnek zahřívá stejně jako Vráťa.

„Nemám plán,“ pokrčil rameny a otočil se ke dveřím. Z venku doléhal zvuk mnoha hlasů.

„Tak to bys nám tu mohl pomoct. Dneska se tu chystáme na velkou brigádu – zprovoznit zahradu.“

„Proč ne?“ Až do večera stejně neměl Robert žádnou práci.

23

Palác Michny z Vacínova byl původně renesanční letohrádek z šestnáctého století, později přestavěný na honosný barokní palác. Po první světové válce byl jeho stav tak žalostný, že nebýt České obce sokolské, která ho v roce 1921 odkoupila a opravila, dnes by neexistoval a nebyl obecně znám jako Tyršův dům. Kromě sokolů tu dnes sídlila celá řada firem a také krajské ústředí ČDS – České demokratické strany.

Jirka zastavil těsně před palácem na místě vyhrazeném pro rezidenty. Když máte auto s velkým logem televize, nemusíte si dělat tolik starostí s dopravním značením – policie je tolerantní.

„Mám vzít stativ?“ otočil se Jirka na Pavla.

„Jak dlouho jsi v televizi?! Bral jsi někdy tiskovku z ruky?!“ vyjel po něm Pavel, vystoupil z auta a práskl dveřmi. Prošel hlavní branou a odcházel k postrannímu vchodu do paláce. Jirka vzal z kufru auta stativ a velkou kameru, auto zamkl a vydal se pomalu za Pavlem.

Poměrně malá místnost se štukovým stropem, kterou strana používala k tiskovým konferencím, byla zaplněná novináři. Jirka se kývnutím pozdravil s několika kameramany z konkurenčních televizí, položil na zem kameru a začal rozkládat stativ.

Pavel postával v koutě a sledoval hodinky. Nesnášel tisková prohlášení. Stačilo postavit kameru na stativ a vše natočit. Většinou nebyl ani prostor na dotazy, a i kdyby svým dotazem na něco kápl, jaký mělo smysl ptát se před ostatními televizemi, které si vaši odpověď také natáčejí? Jakákoli exkluzivita se okamžitě vytratila. To nebyla novinařina, ale kolbenka. Však on se někdo na něco zeptá a Jirka to natočí. Byl naštvaný na Kamila a byl naštvaný na sebe, že mu svůj objev takhle předhodil bez toho, aby ho pořádně prostudoval. Štvalo ho, že si to vybil na Jirkovi, který mu přišel první do cesty.

O dost později, než bylo plánováno, předstoupilo před novináře několik mužů a jedna žena z užšího vedení strany.

„Dámy a pánové, děkujeme, že jste dorazili, a omlouváme se vám za mírné zdržení. Nyní dovolte, abych předal slovo předsedovi strany, vystoupí s prohlášením, na které čekáte.“

Sekretář strany předal mikrofon.

„Dobrý den, rádi bychom zde jako demokratická opoziční strana ostře vystoupili proti patolízalskému dopisu čtyř nejvyšších ústavních činitelů včetně prezidenta republiky, adresovanému Čínské lidové republice. Toto prohlášení je zcela svévolným zahraničněpolitickým krokem exekutivy, jenž odporuje definici České republiky jako demokratického právního státu. Náš stát byl založen ‚na úctě k lidským právům a na zásadách občanské společnosti, a státu, jenž tvoří součást rodiny evropských a světových demokracií‘, což je text preambule Ústavy České republiky…“

Pavlovi v kapse zavibroval telefon. „Moment,“ zakryl si ústa rukou. Vyšel do předsálí, kde bylo přichystáno malé občerstvení.

„Promiň, Viktore, dej si na mě zatím jedno pivo. Jsem kousek od tebe.“ Položil telefon a vrátil se do sálu.

„… Česká republika byla ve světě vždycky uznávaná pro svůj boj za ochranu lidských práv, která právě Čína neustále pošlapává. Postoj dnešního prezidenta, premiéra a šéfů obou komor Parlamentu, kteří se distancovali od setkání jednoho člena české vlády s tibetským duchovním dalajlamou, považujeme za ostudu a ponížení českých občanů…“

Pavel se tiše přesunul k Jirkovi.

„Musím si odskočit. Až to skončí, natoč i dotazy. Odpoledne se sejdeme ve střižně.“

Jirka jen kývl hlavou a dál sledoval průběh prohlášení přes hledáček kamery.

„… proto žádáme důkladné parlamentní vyšetření veřejně proneseného podezření, že náš příklon k politickým zájmům komunistické Číny je motivován snahou opatřit finanční zdroje některým politickým subjektům a ústavním činitelům pro blížící se parlamentní a prezidentské volby…“

Když Pavel opouštěl místnost, vzal si v předsálí do ruky jeden chlebíček a vyšel před palác.

„Včera jsem nemohl nevidět vaši reportáž…“

Starý noblesní muž, který stál pod velkým košatým stromem v zahradě, pokuřoval klidně dýmku. Hrabě Jan Antonín Černohorský – poté co odešel z vysoké politiky, zůstal ve straně působit jako čestný poradce šéfa ČDS. Na jeho mluvě i postoji se nezapřel šlechtický původ, který nedokázalo vymazat ani čtyřicet let života v komunismu.

Pavel se s ústy plnými chlebíčku otočil za hlasem hraběte Černohorského.

„… nechtěl bych, aby to znělo povýšeně, ale myslím, že netušíte, čeho jste se svou reportáží dotkl…,“ pokračoval klidně muž.

Pavel konečně polkl chlebíček a chystal se promluvit.

„… budu se tam muset na chvíli ukázat,“ usmál se starý šlechtic, vyklepal dýmku a pomalým krokem zmizel v útrobách paláce.

24

V sobotu bývala redakce téměř prázdná a kromě editora a občasného příchodu některého z reportérů byla Zilla v celém open space téměř sama. Sobotní dny tu byly podobně klidné jako noci – a to jí vyhovovalo.

Módu otevřených kanceláří k nám po revoluci přinesly velké nadnárodní firmy, a zatímco ve světě se od nich dávno upouštělo, v Čechách stále rostly ohromné administrativní budovy. Nedávno Zilla četla, že běžný každodenní hluk v takové velké kanceláři dosahuje 70 dB, což je hlasitost zapnutého vysavače. Redakce televize naštěstí tak velká nebyla, přesto se tu ale necítila dobře.

Ikonka zeměkoule na jejím účtu na Sociální síti neukazovala žádnou novou zprávu ani upozornění, takže vyrušení od šéfredaktora byla docela příjemná změna oproti dopolednímu prohlížení internetu a čekání na konec pracovní doby.

Když se Zilla vrátila z šéfovy kanceláře ke svému stolu, zasunula stříbrný USB disk do počítače. Byla zvědavá na to, s čím dělali tolik tajností. Systém disk automaticky otevřel a zobrazil složku USDA – CLASSIFIED. Zilla ji dvojklikem otevřela a prohlížela si jednotlivé soubory. Třináct dokumentů v adresáři vypadalo na první pohled velice podobně. Všechny obsahovaly množství stran s daty, grafy a statistickými údaji.

Připojila se na internetové stránky amerického ministerstva zemědělství www.usda.gov a zadala do vyhledávání název jednoho ze souborů: Cattle & Beef: Statistics & Information. Server během několika vteřin soubor vyhledal. Zilla letmým pohledem veřejná data porovnala s obsahem flash disku. To, co stříbrný USB disk obsahoval, se zdálo identické s tím, co bylo běžně dostupné na internetu. Data tedy byla bezpochyby pravá. Nerozuměla ale tomu, čím by měla být zajímavá.

Poslední soubor měl daleko kratší název: TS – Summary report. Zilla na něj dvakrát klikla. Na obrazovce se objevil dokument s dvaceti sedmi stránkami. Po levé straně byl materiál ozdoben logem USDA a v pravém horním rohu symbolem GREAT SEAL – Velkou pečetí s orlem bělohlavým, oficiálním znakem Spojených států. Celý dokument vypadal jako klasická powerpointová prezentace, kterou i v redakci běžně používají při poradách. Jediné, co Zillu zaujalo, bylo záhlaví prezentace – každá stránka byla opatřena červenou hlavičkou TOP SECRET. První strana textu nesla název dokumentu Impact of livestock production on the World climate – Dopad živočišné výroby na světové klima.

Tohle vypadalo na dlouhé dopoledne. Zilla vstala, přešla na druhou stranu místnosti a do kávovaru umístila pod obě trysky jeden velký hrneček. Stiskla tlačítko na automatickém espresovači – ozvalo se rachtání mlýnku, syčení a bublání vařící vody. Konečně ucítila vůni čerstvé kávy. Třikrát stlačila dávkovač mléka a byla spokojena. Nenáviděla malá pressa velikosti náprstku, která vám svou silou urazí hlavu.

Pohodlně se posadila na židli a automaticky se ohlédla, jestli za ní někdo nestojí – připadala si jako agent. Nahlas se sama sobě zasmála a začala pozorně číst tajný dokument.

Četla soustředěně. Pouze čas od času si na Google překladači vyhledala slovíčko, kterým si nebyla zcela jistá. Na Sociální síť zcela zapomněla a její bezstarostný výraz se postupně měnil.

Kafe na stole vedle její ruky zůstalo studené…

25

Pavel seběhl po schodech do suterénního prostoru hospody Pod Petřínem. Rozhlédl se po téměř prázdném lokále a zamířil ke stolu, kde seděl Viktor.

„Čau – promiň, musel jsem ještě točit tiskovku,“ podával mu udýchaně ruku.

„Nevadí, aspoň jsem si stihl něco dát,“ vzhlédl Viktor od talíře, „maj tu výborný buřty s cibulí. Nakládaný.“

„Dám si taky jedno malý,“ ukázal Pavel číšníkovi.

Viktor dojedl poslední sousto a zapil ho pivem.

„Tak jak u vás – už se to trochu uklidnilo?“ oťukával Pavel Viktora.

„Je to citlivý, co ti mám říct. Zajímají se o to přirozeně i z americké ambasády. Navíc, jak jste jeho jméno propíchli v televizi, tak se začínaj slétávat samozřejmě i ostatní média. Mám docela radost, že jsem vypadl ven. Pořád mi na stole zvoní telefon.“

Hospodský postavil před Pavla pivo. Ťukli si a Viktor pokračoval.

„No ale asi to brzy stejně uzavřeme a bude po dotazech. Pitva cizí zavinění neprokázala. Oproti tomu toxikologie v jeho krvi našla stopy alkoholu. Skoro tři promile, takže byl opravdu dost na hadry. Teď dopoledne jsem mluvil s číšníkem, který mu celý večer v klubu naléval. Chvíli tam seděl s jednou jejich kurvou a vypil sedmičku vína a ještě nějaký panáky. Odešel pak ale sám a nic se mu neztratilo. Na kamerovým záznamu není taky nic vidět.“ Viktor se napil a pokračoval.

„Ještě tomu den dám, ale s největší pravděpodobností se to uzavře jako nešťastná náhoda. Výkop byl řádně označený, takže to nebude ani na postih té stavební firmy. Žádný obecný ohroženko. Opravdu to vypadá tak, že se opil a spadl do výkopu. Tím pádem mohl hnout s výdřevou, a jak byla zemina rozbahněná po dešti, tak se dala do pohybu. A bác, Amík pod drnem. Doslova…“

Plácl Viktor hřbetem ruky o dlaň a napil se piva.

„Takže ty nemáš žádný pochybnosti?“

„Podívej, Pavle, já mám teď na stole další tři případy, který bezpochyby vraždy jsou, a těm se musím věnovat. Je mi líto, že ti tím kazím super rozjetou reportáž…,“ zasmál se už mírně křečovitě Viktor.

Pavel přemýšlel, jestli Viktor skutečně nevěděl nic o tom, co v hotelu řekla vdova jemu, nebo si to z nějakého důvodu nechával pro sebe.

„Promiň, tak jsem to nemyslel. Přišlo mi to prostě jen divný… Co nějaký příbuzný, ty taky nemají pochybnosti?“ zkusil vystřelit naslepo.

Viktor se napil piva a zavrtěl hlavou. „Tohle jde mimo nás. Na návštěvě Prahy byl sám a komunikaci s rodinou v Americe obstarává naštěstí ambasáda. Jsem docela rád – nechtěl bych jim vysvětlovat, že se jejich milý manžel a otec někde ožral se štětkou a pak se takhle blbě zabil.“

„On tu byl sám?“ zpozorněl Pavel

„Nejsme sice Thajsko, ale na žebříčku sexuální turistiky jsme na slušným patnácným místě – asi přijel za štětkama. Byl to takovej americkej poslední pich.“ Viktor se zasmál, až se rozkašlal. Pubertální vtipy, to bylo jeho.

„Mimochodem, říkal jsi, že pro mě něco máš…“

„Měl jsem něco od jednoho svýho informátora, ale podle toho, cos mi teď řekl, je to pasé. Byla to jen nějaká levá,“ odpověděl Pavel vyhýbavě. Byl si jistý, že mu Viktor lže.

„Takže jsi ze mě zas jen něco vytáhl…,“ zasmál se upřímně Viktor, vstal a poplácal Pavla po ramenou. „Pavle, ty máš, ty vole, takový štěstí, že jsem tak ukecanej. A přestaň si hrát na detektiva.“

Zapnul si vojenskou bundu a vyšel po schodech z lokálu.

26

Slunce se pomalu chýlilo k západu a celý park barvilo do oranžových odstínů. Teplé paprsky prosvěcovaly Martininy světlé vlasy a vrhaly dlouhé stíny na skupinku dvaceti lidí, kteří zušlechťovali malé políčko vzadu za Klinikou. Byl to dokonale kýčovitý záběr jako z tuctové televizní reklamy, ve které při západu slunce pracují na plantáži svalnatí muži.

„Dáš si ještě pivo?“

„Jasně, dík.“ Robert se opřel o rýč a otočil se na přicházející Martinu.

Někdy je realita daleko neuvěřitelnější než všechny kýčové filmy dohromady, pousmál se Robert a přicházející Martinu políbil.

„No, myslím, že zítra budeme moct sázet,“ porozhlédl se vysoký kluk v černém triku po zorané zahradě.

„Škoda tý trávy…“

„Hele, žádný hulení, zelenina bude stačit. Víš, že cajti hledaj jakoukoli záminku, aby sem mohli vlítnout. Ale byla by to docela haluz, kdybysme jim tu přímo za Klinikou pěstovali ganju…“

„Samozřejmě majitel neznámý a množství menší než malé,“ zasmál se hipík.

„Hey, Robert, do you know where is the best to hide – kde je nejlepší schovka?“

Robert zakroutil hlavou.

„Když to tu naposled přišli fízlové vybrat, tak jsme se schovali za komín,“ ukázal dlouhán ke střeše, „dokonce jsme si tam už teď postavili přístřešek. Na střechu za náma nemůžou. Běžný policajti na to prej nemaj výcvik a hasiči zas nesmí tahat lidi ze střechy proti jejich vůli. Tak jen čuměli z oken a točili si všechno na video.“

„Hele, ta naše demokracie je vlastně docela cool,“ zasmál se hipík a ťukli si s Robertem lahví s pivem.

„No, to teda nevím,“ přidal se k hovoru kluk v riflích, „Česko je dvanácté na světě s nejvyšším daňovým zatížením. Z každé stovky, co si vydělám, jde státu 75 korun. Sedmdesát pět korun, kurva! Ono to vypadá, že platíš daně, sociálku a další sračky třeba jen 57 procent, ale to není všechno! Z toho, co ti zbyde, pak platíš zase další daně jako třeba DPH, daň z chlastu, benzínu a cigár. A to jsme až na dalších 50 % z toho, co jsi už zdanil. A pak je další daň z baráku, vody a dalších mrdek. Ještě že nic nemám! Z každý stovky ti stát nenechá ani dvacet pět korun. To bych musel bejt kretén, abych šel někam makat. Kurva, kde to jsme – celej středověk byly jen desátky!“

„Péťo, klid. Zas máš osvětlený silnice a zdravotnictví zadarmo…,“ pohladila ho tmavovláska po ruce.

„Je dokázaný, že nízký daně a jednoduchej systém naopak výběr peněz zvyšujou. Ale to, co je tu dneska, je jen zasranej byrokratickej systém pro živení toho systému!“

Posadili se na posprejovanou a mechem porostlou zídku. Robert podal Martině lahev, ta se napila a položila si hlavu na jeho rameno. Na velkém pískovišti v rohu zahrady si hrálo několik dětí. Kromě hluku z přilehlé silnice bylo v parku ticho a rozkvetlé kaštany opojně voněly. Z Ameriky znal jen jejich žlutou variantu, tenhle bělokvětý druh v Americe nerostl.

„Bude se jíst venku?“ zavolala Martina na odcházejícího kluka.

„Skočím se podívat, co uvařili. Rýč dej pak támhle pod střechu,“ ukázal kluk v černém triku a pokračoval dál do budovy.

Robert upíjel pivo a sledoval jednu z holčiček, která se marně snažila ze sypkého písku postavit bábovku.

„Holky si tu založily dětskej klub,“ vysvětloval hipík, „jmenuje se to MamaTata.“

Robert hluku nejprve nevěnoval pozornost, ale po chvíli si všiml, že i ostatní zpozorněli, a nebylo pochyb, že se před budovou něco dělo. Několik lidí se zvedlo a rychle se vracelo do budovy Kliniky.

Jedno z oken v přízemí se prudce otevřelo. „Fízlové, honem!“ křikla z něj barmanka. To byl impuls pro ostatní na zahradě. Všichni se rozeběhli k budově.

„Cops! Come!“ vykřikla Martina.

Holčičce se konečně povedla bábovka, tak se hrdě podívala na Roberta. Ten uznale pokýval hlavou a rozeběhl se za Martinou a ostatními dovnitř.

Velkým proskleným vstupem Robert viděl, jak venku stojí čtyři policejní auta se zapnutými majáčky. Několik uniformovaných policistů kolem budovy rozmotávalo bezpečnostní pásku, zatímco další se snažili dostat dovnitř.

V malém prostoru u vstupu se strkalo několik anarchistů s policajty.

„Opusťte objekt!“

„Nechte nás na pokoji!“

Dlouhán, který se předtím s Robertem bavil na zahradě, seděl u těžkého sudu s betonem a připoutával se k němu. „Volejte média!“

Venku zastavily dvě policejní dodávky a z nich vyskákalo zásahové komando v černých stejnokrojích, maskách a helmách.

Chatrné dveře povolily a dovnitř vtrhlo několik dalších těžkooděnců z URNA. „Na zem! Lehněte si na zem!“

Robert se otočil ke schodišti a chtěl utíkat nahoru, ale dva policajti v uniformě mu zastoupili cestu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Motýlí křik.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.