Neptunova jeskyně

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.nakladatelstviplus.cz

www.albatrosmedia.cz

Marek Toman

Neptunova jeskyně – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kniha vychází pod záštitou

starostky MČ Praha 2

Mgr. Jany Černochové

I. Stavitel snů

II. Josefínka a Marie

III. Rozstřílená těla atletů

IV. Svobodomyslná Riva

V. Ráj znovuzrozený

Což nemáme my všichni jednoho Otce?

Což nestvořil nás jediný Bůh?

(Malachiáš 2:10; nápis na vstupním portiku

vinohradské synagogy, 1896–1951)

„Oh, bohové! Kéž byste mi dopřáli dobudovat tento pozemský ráj!“

Muži, který pronáší tuto poněkud nabubřelou větu, je kolem čtyřiceti. Opírá se o zábradlí nedávno dobudované balustrády, na pevném prstu se mu blyští prsten. Má na sobě dokonalý oblek, zajisté střižený na míru. A jak poznám, že je dokonalý? Inu, chudákům neustále odněkud něco vyčnívá, ba vyčuhuje. Jejich šaty pokaždé vypadají, že jim nesedí – jsou příliš malé nebo příliš velké; pomačkané, ač jsou vyžehlené; roztrhané, ač bez chybičky. Zato tady pán, jako by se ve svém obleku narodil. Nějaký mistr krejčí mu jej spíchl tak, že ani když si ho oblékl poprvé, nevypadal nepřirozeně nově. Okamžitě mu padnul, jako by ho měl odjakživa.

„Jací bohové, papi?“ Třináctiletý hoch je obdobně dokonale oblečený. Začátek věty svědčí o dobrém vychování a patřičné synovské úctě, oslovení zase o sentimentálním vztahu k otci.

Velký muž u zábradlí se zasní. Mohla by to být součást role; celý ten tón a slovník působí hodně divadelně. Muž ale není herec. Nevystupoval by přece před svým synem, a ten kluk dozajista nic nehraje.

Nadechne se, aby řekl něco patřičně přepjatého, a vědoucně strne. Vypadá jako svůj vlastní portrét. Ne, to by byl jen dvojrozměrný, kdežto on vypadá jako – socha. Něco mi pukne v hrudi a teplo se rozlije do celého těla.

„A kdo ti brání, Mořici?“ ozve se znenadání ledově položená otázka. Zazní bez zvláštního důrazu, přesto ochladí teplotu onoho májového rána o několik stupňů. Pronesla ji žena v nejlepším věku, zhruba třicátnice, s pečlivě upraveným účesem korunovaným rozlehlým kloboukem. Snad je to límec šatů, který ji nutí, aby držela hlavu takto zpříma. Nebo je to něco jiného, co ji drží za krk? Její projev však šaty, které jsou jinak samozřejmě pozoruhodné, zcela zastíní.

„Rád bych slyšel tvé návrhy, co by se tady mělo ještě vystavět,“ odpoví Mořic a ruka s prstenem opíše oblouk po vysazovaném sadu, za nímž se zvedá rozestavěná vila. Z lehké únavy obsažené v jeho odpovědi je jasné, že naše dvojice je manželská a že se právě odehrává další opakování starého sporu.

„Když ti chci poradit, nikdy neposlechneš, Mořici,“ doloží nemilosrdný ženský hlas. Ruka s prstenem se zachvěje, jako by chtěla ukázat na něco, co dosud visí ve vzduchu. A pak se rezignovaně snese na balustrádu. Zvlněné omítky na zvlněném povrchu za ním voní novotou. Nad mužem se zvedá cosi, co není průčelí nového domu. Není to ani skála. Je to výtvor lidské ruky, a přesto je to podivuhodně rozkomíhané, neurčité, trochu jako ten podivný rozhovor naší trojice. „Klotylda by si přála jezírko.“ Aha, takže k manželskému páru a chlapci patří ještě dívka, zasněně si hrající někde poblíž. Co nejdál od manželských sporů.

„Co je to za bohy, papínku?“

„V prvé řadě Neptun, milý Alexandře,“ pronese muž opět tím rozechvělým věšteckým hlasem, opět zpátky v roli.

„Kéž bys klukovi nemátl hlavu tou starou veteší,“ ozve se z půvabného, ovšem límcem staženého hrdla.

„Antika je základem veškeré evropské vzdělanosti, Marie,“ promlouvá muž s prstenem a jediné, co mu přisvědčuje, je oddaná synovská hlavička. „Navíc Neptuna nezmiňuji jen tak zbůhdarma. Právě on stál u zrodu mého úspěchu… Zbohatl jsem přece na vodních dílech. Všechny ty stavby pražských přístavů! Karlínský, holešovický a libeňský! Všechny ty mosty! Železniční tratě! Kolikrát jsem si vzpomněl na Neptuna? Ach, Neptune. Voda, kámen a kov, to jsou moje živly. Kdo mi ale pomůže teď?“

Kdo?

No kdo to bude?

Je tady ještě někdo, kdo slyší tu otázku?

Nikoli. Je to na mně. Tím spíš, když uslyším to jméno. Neptune. Neptune!

Krev mi bouří v žilách jako pára v kotli parního stroje, šlachy se napínají jako táhla lokomotivy, žebra se klenou jako vzpěry železničního mostu. Voda, kámen a kov.

Neptune! Po jak dlouhé době se tu někdo dovolává jeho pomoci? A že to říká trochu přepjatě? No a co? Takhle se mluví s bohy. A takto se s nimi mluvilo, než podivně převládl rozum, který naši společnost zamořuje posledních několik set let.

Pohnul jsem se. Jako první se mi napjaly svaly v pažích. Uvědomil jsem si, že nesu něco nad hlavou. Své břemeno, svůj úděl, příslušející jak lidem, tak bohům. Maličko jsem zakolísal, což bez váhání napravily svaly v lýtkách a ve stehnech. Celá bezvadná konstrukce mého těla ožila, uvědomila si samu sebe a dostala se pod kontrolu. Ti nahoře, na plošině nade mnou, měli dokonalé šaty. Já jsem se pyšnil perfektním tělem.

Udržel jsem to, co vypadalo jako nějaký podnos.

Vyčkal jsem, až společnost sestoupí z balkonu, z něhož pán s prstenem pronesl svůj krátký monolog. Vyšustili odtamtud za decentních zvuků ušlechtilých tkanin, především vlečky, kterou si paní poponášela v ruce. K chřípí mi dolehla přirozená vůně parfémů lepších lidí, jež se tváří jako jejich vlastní tělesný odér.

Mořic se pustil do výkladu o antických božstvech, což Marie komentovala znevažující poznámkou o šprtství.

Když zmizeli za ohbím čerstvě založené stezky, podíval jsem se na svůj náklad. No ovšem. Obrovská mušle. Co jiného čekat po slovech o Neptunovi?

Seskočil jsem do okrouhlé nádržky dosud nenapuštěné vodou. Překročil jsem její obrubu, pohlédl vzhůru. Zvedala se tam neuvěřitelná stěna, celá zvlněná a prolámaná, která ale pyšně držela pohromadě. Vypadala jako zkamenělý vodopád. Jako příboj postavený na hlavu – a ztuhlý. Teprve při bližším pohledu jsem poznal, že jde o dílo lidské ruky. Z té prapodivné skály totiž vyčníval balkon – právě odtamtud Mořic pronášel svůj projev.

Jako by nad zábradlím dosud visel stín ruky s prstenem.

Otočil jsem se a zamířil tam, kde zářila stezka.

Než jsem na ni vstoupil, něco mě přimělo ohlédnout se. Nad nenapuštěnou nádržkou, pod tou velkolepou skalní stěnou zůstala stát socha svalnatého muže s obrovskou mušlí nad hlavou.

* * *

Májové slunce se mi usadilo ve vlasech. Teprve teď cítím, jak je mám husté. Stejně jako vousy, které objevím, když se dotknu brady. A pak se rozhlédnu a strnu.

Svahy kolem sebe jsem dosud vnímal jen jako kulisu. Teď mě zaujme, jak úhledně se zvedají a sklánějí, jak se kudrnatí hlavičkami ušlechtilých dřevin. Na vyvýšenině přede mnou se zvedá novostavba vily, i ta mi cosi připomene tak důrazně, až mi to vyrazí dech. Kolem čela mi zavane horký, středozemní vzduch. Ach, ano. Tam na kopečku nestojí nic jiného než antický chrám a kolem se vlní krajina utěšená tak, až se srdce svírá; krajina, která nemůže být ničím jiným než domovem bohů…

„Fuj, to jsem se lekl.“

„Hergothiml, co je to za pošuka?“

„Nebude von to, Kadle, tendlencten sportsman?“

S nedůvěrou na mě hledí dva mužové v plandavých kaťatech a v nepříliš čistých košilích s vyhrnutými rukávy. Přes rameno mají přehozeno zahradnické náčiní. Mohli by to být sluhové bohů! Kéž by!

To by ovšem nesměli dýmat z inštrumentů na dlouhých troubelích, které jim visí ze rtů. A to by také nemohli mluvit tak neuctivě. O mně! O bozích! Nic nepomáhá, že kinklající se fajfky činí jejich řeč poněkud nezřetelnou.

„No však víš, ty blázni, co si tužej tělo.“

„Se na něj koukni, dyť je polonahej. To by měl takovej ten sportovní vobleček. Chlape, co tady chceš?“

Dobrá otázka. Hlavou mi proběhne několik myšlenek. Moc jich není, vzhledem k tomu, že jsem se teprve před okamžikem zrodil. Jedna v nich ale utkvěla. Já přece vím, co chci dělat. Vím, komu chci pomoci a kdo mě k tomu povolal.

„Pomoci panu Mořicovi.“

Chlapíci ucouvnou, zastrašeni zřejmě mým zvučným projevem, který jsem tak trochu odkoukal od svého pána.

„Ty seš taky zahradnickej, jako my?“

Ploužit se po brázdách, ach, to je úděl, jímž bohové potrestali nevděčné lidstvo. To určitě není pro mě. Prohlížím si ruce, jako by mi mohly dát odpověď.

„No, pracky má jak lopaty,“ zhodnotí mě jeden z mužů zadumaně.

„Že von to bude jeden z těch barabů, co fachaj dole na tunelu. Ty Taliáni běhaj taky polonahý. To musíš tam, ke svejm, mladej.“

„Že ale tak pěkně švadroní po našem?“ podivuje se ten, který dosud hodnotil mé ruce. Poprvé se dozvím o něčem tak absurdním, jako jsou jazyky.

Propuštěn hráběmi, motykami a fajfkami scházím dolů a znovu si užívám ten pohled. Údolí na druhé straně měkce stoupá ke zvlněnému prostoru. Je to ráj, beze stop lidské přítomnosti. Až na ty dva pazdery.

A pak je uvidím. Ty zástupy vzdělávající líchu… ne: ty mistry práce, kteří mi okamžitě připomenou Hefaista, kovářského boha. Neboť tam dole se požehnaná rajská krajina mění v bitevní pole. Polonahé zástupy se tam rvou – s kopcem, do nějž se zakusuje tunel.

„Přicházím pomoci panu Mořicovi,“ oznámím čile prvním zpocencům, kteří mi připomenou někdejší atlety na stadionech. Akorát že je hyzdí ty civilní hadry. Ošoupané kalhoty přidržované na hubených bocích páskem, zaprášené kožené botky na nohou. Jejich čela také neplanou ušlechtilým odleskem olympijského ohně.

„Že by nový koště?“ prohodí jeden pohrdavě.

„Na úklid se necítím,“ odtuším vážně, a to už mě kdosi klepne do ramene, nepříliš uctivě, ale s plnou váhou autority.

„Dobrej den, pane polír,“ zdraví ho dělníci uctivě.

„Tak co umíš?“ zeptá se mě ten muž.

„Já?“ Opět vrhnu pátravý pohled na své ruce. A pak si vzpomenu… na živly, které jsem vždy dokázal ovládnout – právě na ty, jimž je zavázaný i pan Mořic.

„Já umím s vodou. A s kamenem.“

„Výborně. Kameníky právě potřebujeme. Začali jsme už vyzdívat tunel. A voda nám dělá těžkou hlavu, jako při těchhle stavbách vždycky.“

Vykročím tam, kde zástupy skloněné v dělné práci houstnou. Ani nevím jak a stojím nad pískovcovým blokem. V rukou mám dláto a kladivo. A před sebou úkol – vytvořit další kvádr, který zapadne do klenby vznikajícího vinohradského tunelu. Nasadím dláto, udeřím a ucítím, jak mě hmota poslechne a podřídí se mé vůli.

„Co jsi zač?“ zeptá se mě vedlejší kameník, který s nevírou sleduje, jak se mi pod rukama rodí kvádr, jako by se nořil z vln.

„Pracuju pro pana Mořice,“ použiji osvědčenou odpověď, která až dosud stačila. Příjmení není zapotřebí.

„Jó, pan Mořic. Pro toho makáme všichni. Však je společníkem ve firmě pana Lanny, co staví tohle dílo. A ještě navíc, všechna hlína, co se tady vykutá, se vozí tam k němu. Nahoru.“

Vyšlu k parťákovi dlouhé, hutné mlčení. A vysvětlení přijde jako kvádr vyzdvižený z vln.

„Na ten jeho bláznivej letohrádek, co si tam staví.“

„Vždyť je to stavba vpravdě božská!“ Neudržím se a schytám udivený pohled. Dláto s kladivem se odmlčí.

„Snad jsem tak moc neřek. Jó, božský to tam bude, náramně fajnový. Jenže všecko božský je vydřený z vobyčejnejch lidí.“

Zvažuji, nakolik jsem i já obyčejný člověk. To sousloví ve mně nic nevyvolává. Konverzace mi zjevně zatím moc nejde. Vrátím se radši ke kameni. Tomu rozumím.

Tak jsem se stal dělníkem na stavbě dráhy z Prahy do Vídně, která právě pod vilou Mořice Gröbeho musela tunelem – tehdejší terminologií „průkopem“ – zdolat vinohradský hřbet. Dílo to bylo obtížné, muselo zmoci nejen odpor hlíny, ale také majitelů pozemků nahoře. Muselo se odborně argumentovat, že stavba neporuší statiku budoucích domů v místech, kam se město rychle rozrůstalo. A že nenaruší ani prameny na těch pozemcích vyvěrající. Inu, k tomu právě sloužily kvádry, které vycházely z mých rukou. Bezpečně klenuly strop tunelu, přes nějž se nesměla dostat ani kapka. A to byl můj úkol, jakmile páni políři poznali, co všechno dokážu. Zanedlouho jsem se stal jedním z fachmanů, kteří v tunelu klenuli to skvělé, umělé nebe.

* * *

Ach, železná dráha! Brzy jsem dokázal pochopit její vskutku božskou povahu. Už se nejevila jako shluk umouněných otroků kutajících zeminu, kteří se občerstvují vdechováním výparů tabákové byliny. Ne. Už jsem ji nazřel, vstřebal – a užasl.

Pražec za pražcem, kolejnici za kolejnicí se dráha plazila krajinou, kterou si upravovala podle svého. Aby se po ní vbrzku rozlétly železné vozy, podobně jako se řítí vzduchem Hermés, okřídlený posel bohů. Snad o něco pomaleji, ale stejně nadlidsky.

A součástí dráhy byl i vinohradský tunel, na jehož výstavbě jsem se tužil.

To všechno ovšem souviselo s panem Mořicem. Fůry vytěžené zeminy totiž mířily vzhůru, do vinohradských svahů, aby pomohly srovnat terén pro ráj pana Gröbeho. A mělo těch fůr být celých šedesát tisíc.

Výstavba železnice měla souviset s panem Mořicem ještě víc, než jsem tušil. A to mým prostřednictvím. Mé fachmanství, s nímž jsem umísťoval pískovcové kvádry do stropu tunelu a bránil vzdorné vodě, aby měnila směr, nezůstalo nepovšimnuto. Jednoho dne jsem proto vystoupal zpátky do svahu Grébovky. To už jsem měl na sobě ošuntělé dělnické oblečení. Na hlavě čepici se zpřelámaným štítkem. Bez fajfky na dlouhé troubeli jsem se ale obešel – mé svaly fungovaly bezchybně a nepotřeboval jsem jejich bolest zahánět tím podivným kadidlem, které, ach, nesloužilo jako obětina žádným bohům.

Stanul jsem před Mořicem Gröbem na vznosné plošině umně zvednuté nad svah. Nad námi se zvedala ještě nedostavěná vila. Rajský výhled do Nuselského údolí volal o naši pozornost. Dal bych přednost tomu, sejít se před jeskyní, před balustrádou a před nádržkou – právě na místě, které nás svedlo dohromady –, ale to mi nebylo dopřáno.

Žmoulal jsem čepici v rukou, protože právě tak mě to naučili parťáci ze stavby.

Před šéfem je třeba se pokořit.

Nedělalo mi to potíže. Je řád bohů a je řád světa. Od nejvyššího se vše sklání k nejnižšímu – a naopak.

„Jako bych vás odněkud znal,“ zasnil se pan Mořic, když mě uviděl. Pokrčil jsem rameny a ulevilo se mi, že nestojíme před jeskyní. „Doporučili mi vás. Co všechno umíte?“

„Dělám s kamenem. Zastavuju vodu. Taky bych ji ale dokázal spustit,“ vykládal jsem před jeho pozornýma očima. Cožpak jsem věděl, čeho všeho jsem schopen? Krok za krokem jsem se to sám dozvídal.

„To je všechno?“ Nezaznělo to nedůvěřivě, avšak zkoumavě. A pak jsem si na to vzpomněl. Na tu zvláštní tíhu, kterou jsem držel nad hlavou. Tam, před jeskyní.

„Dovedu pracovat s mušlemi.“

Na tváři pana Gröbeho se objevil onen zasněný výraz, s nímž se tenkrát na balustrádě doprošoval o přízeň bohů.

„No jistě. Však jsem si to říkal, podle vašeho zevnějšku. Ty vlasy! Takže vy jste štukatér?“

Důvěra v jeho hlase mě vedla, abych přikývl.

„Skvěle. Víte, vytvářím tady svět, který je samozřejmě umělý…,“ zarazil se a netrpělivě hledal vhodné slovo.

„Já ten váš svět zbožňuju,“ neudržel jsem se. Vlasatý dělník se rozplýval před nejvyšším panem šéfem, tak to asi muselo vypadat. Nepůsobilo to ale jako nízké pochlebování, k němuž se parťáci často uchylovali. Tím jsem si byl jistý. Mluvil jsem totiž zcela upřímně.

„… ale bude vypadat jako opravdový,“ dokončil pan Mořic.

„Jistěže!“ zvolal jsem. „Bude opravdový.“

„Opravdový – a božský,“ zálibně doplnil pan Mořic.

„To vám mohu zaručit,“ doložil jsem a právě tak začalo ono zvláštní přátelstvím s tím velkým mužem, vizionářem a praktikem zároveň.

„Zkrotíme zemi,“ prohlásil. Jako na potvrzení jeho slov se ozvalo zafrkání koní, kteří vlekli vzhůru dvacátou tisící pětistou padesátou sedmou fůru. „Přimějeme kámen, aby se choval tak, jak chceme.“ Zdálky se ozvala dláta kameníků. „Osedláme si vodu,“ dodal a ve mně se rozehrály všechny svaly, jako bych zvedl nad hlavu svou mušli. „A povětří nám bude božsky přát,“ skoro zazpíval. Kolem čel nám proudil lahodný, vlahý vzduch, jaký je k mání jen tady, na Královských Vinohradech, a ještě přesněji zde, v ráji zvaném Grébovka.

„Na kterém úseku pracujete, příteli?“ Do božského jitra vpadl přesný obchodnický tón.

„Ražba a klenba,“ pronesl jsem ony přesné termíny.

„Zeminu potřebujeme,“ odvětil pan Mořic a samotný tunel velkoryse opomněl. „Dokončete své úkoly a pak se vraťte. Budu na vás čekat. A pak…“

Srdce mi zalilo radostné vědomí, že tento muž dovede plánovat, podřazovat méně důležité důležitějšímu, a zároveň mě u něj bodlo podezření, jestli to nezvládá o něco lépe než bohové. Ti se často nechávají strhnout k poněkud překotným, neřízeným výronům aktivity.

„… pak se dáme společně do díla.“

Tak to řekl. My dva! Byl jsem mu upsán, byl jsem mu zavázán, byl jsem jeho… člověk? Štukatér dozajista. A pan Gröbe mi jemným posunkem naznačil, abych popošel ke kraji plošiny, ohraničené dosud jen provizorním šalováním. Velebně nechal prsty proběhnout po měkké linii kopečků nad Nuselským údolím. Myslím, že jsme to uslyšeli oba dva. Jemné šustění božských křídel, jaké bezpochyby vydávala inspirace sama, za doprovodu múz.

Zdola se ozvalo mlácení do kusu kolejnice, které označovalo polední přestávku. Pan Mořic sebou podnikatelsky trhl. Když přestávka začíná, znamená to také, že vbrzku skončí. Přátelsky mi poklepal na rameno. A já jsem tušil, jak ve mně kypí síla jako voda v pořádně natlakovaném potrubí. Ta voda, která dokáže pohnout lopatkami turbín úplně stejně jako krev chlopněmi, nebo ještě líp.

Netrvalo dlouho a spatřil jsem boží světlo, když jsme prokopali tunel na druhou stranu vinohradského kopce. Za mnou se ozývalo nespokojené reptání ostatních dělníků, že se zbytečně tumluju, ale já si toho nevšímal. Stejně jako rituálního žehrání na adresu pana Gröbeho. Že je prý moc dře, aby si mohl postavit ten svůj „baráček“. Nu ano, všichni jsme napínali paže ke zdaru božského díla, no ne? Zvykl jsem si ty prazvláštní řeči nevnímat, stejně jako obviňování pana Mořice z toho, že je „Němčour“. Co to mělo znamenat? Snad že je němý? Mluvil přece zcela plynně. Ještě jedna výhrada zaznívala často. Že je to prý „žiďák“. To už jsem vůbec nevěděl, co to má být.

* * *

Kámen. Voda. Ocel. To byly živly, které jsem dokázal zkrotit. Tím ale seznam nekončil.

Uvědomil jsem si to, když jsem při stavbě tunelu uslyšel reptání. Ozývalo se nejdřív jednotlivě – jako rány, když se podbíjí štěrk pod pražce –, až se spojilo do souvislého lomozu. Obvykle v půli týdne, když jedna výplata už byla ta tam a do další bylo ještě daleko.

„Sdírají nás z kůže.“ Kdože? Inu, firma Lanna, stavitelka železnice… a pan Mořic jako její společník. A dál padala ta opovržlivá přízviska, se kterými jsem nevěděl, co si počít. Němčour? Tím jsem zajisté nebyl. Čech? To nejspíš také ne.

Stál jsem na lešení a poslouchal, jak se dole zvedá příboj slov, zlostných nadávek, melancholických, sebelítostivých postěžování… příliv plný lenivé, temné síly.

To byl další živel, po vodě, jež se vsákla do malty, po kameni, v němž ztuhla země, a po oceli, v níž strnul oheň.

Znehybněl jsem s nástroji v rukou. Nedokázal jsem je přiložit ke klenbě. Ovládla mě touha pokusit se zkrotit ten živel, který se pode mnou vzmáhal. Složil jsem nástroje na lešení a v prázdných rukou jako by se mi objevila obrovská mušle. Přiložil jsem si ji k ústům, zadul a ty vlny dole se zvedly.

„Nenecháme si to líbit!“ „Jaký maj platy páni a jaký dělňas?“ „Nestrpíme, aby si z našich mozolů někdo vystavěl palác!“

Dul jsem do mušle a s rozkoší sledoval, jak se vlna zvedá. Majzlíky, dláta a sochory třískaly do materiálu s nevšední energií. Zuřivost tříštila kameny a rozbíjela trámy. Ten požehnaný, nádherný vztek, který se jen jen obrátit proti lidem. Kdeže pan Lanna. Ten působil ve své kanceláři v centru města, případně odpočíval ve své vile v Dejvicích. Pan Mořic. Ten byl po ruce.

Ve chvíli, kdy vlny hrozily zaplavit celý tunel a smést všechno lešení jako jarní povodeň, která strhává mosty a nikdo jí nedokáže zabránit, jsem znovu přiložil mušli k ústům. Dul jsem mírněji a mírněji, až se hlasy ztišily. Nakonec zavládl zas jen mírumilovný cinkot nástrojů pracujících na společném díle.

Snažil jsem se uklidnit svou rozbouřenou krev, protože jsem pochopil, co všechno ovládám – kromě kamení, vody a mušlí.

Tunel byl konečně kompletně zaklenut, i bez dělnických bouří. Kolejnice se rozběhly do obou stran jako pomyslné dráhy pro Herma, posla bohů, či snad pro Merkura, boha obchodu. A já jsem znovu vystoupal k rostoucí stavbě vily a k pokračující stavbě jeskyně s kypící umělou skálou.

Právě tam se se mnou pan Gröbe setkal. Ne, nemohla to být náhoda. Jinak by se tak nevpíjel do mých rysů.

„Slyšel jsem na vás samou chválu,“ řekl vlídně. Pozorné oči pod vysokým čelem mě studovaly jak stavební plán, pleš se leskla jak dokončená kupole na velestavbě chrámu. Prsten na prstu vlídně přizvukoval svým leskem. „Jak se vlastně jmenujete?“

„Říkají mi Taliján.“ Tak jsem obstál na stavbě a tak to bylo nejjednodušší. Právě pod tím přízviskem mi polír každý týden vyplácel mzdu.

„Chápu, že pocházíte z Itálie, ale…“

„Vlastně z Řecka.“

„Výborně. Obě jsou to země požehnané bohy.“

Srdce se mi divoce rozbušilo ze slastného poznání, že přede mnou konečně stojí smrtelník, s nímž si rozumím. Obdivoval jsem bryskní inteligenci a vnímavý cit pana Mořice. Na tohoto pána by mušle rozpoutávající emoce neměla žádný vliv.

„A uměním!“ povzdechl si pan Mořic slastně. „Jak se tedy vlastně jmenujete?“ Uslyšel jsem v jeho hlase opatrný, zdrženlivý, obchodnický tón, který mě trochu zklamal. Cožpak si nedůvěřujeme?

„Vždyť už se známe, pane Gröbe, no ne?“

Oči pana Mořice se smekly k soše na soklu uprostřed nádržky, ale pak se vrátily ke mně.

„Potřebuji vědět, kdo pro mě pracuje.“

Nechtěl jsem říci: Neptun. Znělo by to příliš troufale a způsobilo by to jen nedorozumění. Cosi jsem zahuhlal.

„Jakže? Thun, říkáte?“

V jazyce to být nemohlo. Mluvil jsem čistě oběma jazyky, které se tady používaly. Až po nějakém čase jsem si uvědomil, že přecházím z němčiny do češtiny a zpět, aniž bych se musel snažit. S panem Mořicem jsem ovšem hovořil německy.

„Poseidon,“ vyzkoušel jsem jinou variantu.

„Posedloň?“ usmál se pan Mořic a vzápětí obchodnicky zvážněl. „Říkal jste, že pocházíte z Itálie, vlastně z Řecka.“

„Ano, tam jsem se zrodil.“

„Samozřejmě českým rodičům, snad muzikantům, protože co Čech, to muzikant,“ utvrzoval se pan Mořic v tom, co věděl, nebo co se domníval, že ví.

„Křestní jméno?“

Mezi bohy je pochopitelně křestní jméno nesmysl, protože mívají jen jedno jediné. Na mytologii ovšem nebyl čas.

„Josef,“ řekl jsem to nejčastější jméno, které jsem na stavbě slýchal.

„Josef Posedloň!“ představil mě pan Gröbe a náznakem se uklonil. „Co myslíte,“ spustil vzápětí dychtivým tónem, „co by se tady v zahradě dalo ještě zřídit, aby se stala pravým rájem?“ Polichocen jsem zvedl hlavu a rozhlédl se po jímavých úbočích. A pan Mořic doložil: „Pravým domovem bohů.“

„Ten chrám by měl být větší,“ ukázal jsem bez rozmýšlení na vilu na vrcholu kopce. „A jeskyně hlubší,“ pokynul jsem za sebe. Pan Mořic přikývl a vzápětí se rozvášnil nad plány, které přede mnou začal črtat. Uvědomil jsem si, že jeho znalost antické mytologie je jenom povrchní. O to víc na ní lpěl, zmiňoval jména bohů, kteří s jeho záměry nesouviseli, zcela po způsobu smrtelníků, již zaměňují vůli bohů za svou. V mytologii pan Mořic příliš vzdělaný nebyl, ale zápal, ten se mu upřít nedal. A já to nadšení snadno dokázal sdílet.

Brzy jsme společně ustanovili, že rozestavěná vila bude stržena a na jejím místě vystavěna nová, větší a působivější.

A tam nahoře, na vrcholu umělé skály nad nádržkou, vznikne něco podobného. Jasný symbol. Vítězný oblouk.

* * *

Ovšem, stavbu navrhovali profesionálové. Mořic Gröbe byl stavebník a zapotřebí bylo ještě architektů, tedy Viktora Antonína Barvitia a Josefa Schulze. A já byl štukatér, pán tvarů a barev, mistr iluzí a kouzelník, z jehož rukou se rodila realita.

Antonín Viktor Barvitius! Josef Schulz! Oba pánové měli mohutné kníry nakroucené jako rohy mytického býka, soustředěný pohled za drátěnými brejličkami, který byl zvyklý číst podrobné plány a přitom hledět do vizionářské budoucnosti, takže někomu mohl připadat chladný. Ale především… tak především oba pánové absolvovali několikaleté pobyty v Itálii, kde se seznámili s tamním architektonickým a historickým bohatstvím. Může to znít jako tlachy nějakého kunsthistorika, ale oni vskutku nasáli italské slunce a přijali za svůj ten nejmodernější stavební styl, totiž neorenesanci. Kráčela ve stopách renesance a ta zase, jak víme, nakračovala ve šlépějích antiky. A jsme doma!

Pan Mořic tedy navrhoval, kde co bude – lépe řečeno říkal zhruba cosi ve stylu: „Tamhle by mělo být ještě něco…“ A pánové jeho představy odívali do vzdušných, nicméně minuciózních plánů. S tím, že pak jsem přišel na řadu já.

Zajišťoval jsem výsadbu ušlechtilých dřevin a křovin. A když se panu Mořicovi zdálo, že se zahrada zaplňuje stromy příliš pomalu, zorganizoval jsem zasazování již vzrostlých exemplářů.

Vymyslel jsem vylévání betonových pařezů v ohbí stezek, jejichž kořeny nevtíravě tvořily stupně schodišť.

Řídil jsem i výstavbu umělých jeskyní, vyzdívaných kvalitními cihlami, propojovaných cementovou maltou a pokrývaných též cementem. Vznikl tak povrch věrně napodobující skaliska. Ovšem oproti sádrovým štukaturám neuvěřitelně trvanlivý.

A pan Mořic na mě dal. Stačilo mu pošeptat slovo, naznačit… Brzy jsem si všiml, jak nahlíží do plánů. S jistou nedůvěrou. Nebyl zvědavý na odbornické řeči. Chtěl prostě ráj na zemi, teď hned.

A přesně to jsem chtěl i já.

„Myslíte, pane Posedloň?“ zeptal se mě vždycky pan Mořic, já jsem krátce přisvědčil a bylo hotovo.

Takže vítězný oblouk na vrchol umělého skalního města jsme si prosadili.

Pod rozrůstajícím se areálem jeskyněk a skalisek probíhala další setkání s paní Marií a mladým panem Alexandrem (za stálé nepřítomnosti slečny Klotyldy, snící zřejmě u jezírka, vybudovaného na její přání o něco dál). Rozsáhlá vila byla stále ještě nehotová, kdežto v okolí umělé jeskyně neboli grotty jsme pobývali s panem Mořicem nejčastěji.

„Pohleď, drahá, na ten vítězný oblouk!“ vybízel pan Mořic choť a prsten se mu na prstu pyšně leskl.

„Vypadá to jako ruina,“ prohodila ledově půvabná hlava na sešněrovaném krku.

„Umělé trosky jsou součástí romantické krajinné architektury,“ využil jsem toho, čemu jsem se přiučil od pánů Barvitia a Schulze.

„Jako zřícený most,“ dotvrdila paní Marie.

„Nestraš, drahá,“ povzdechl si stavebník železničních mostů z firmy Lanna. Pohlédl na mě a já jsem pokynul vzhůru, odkud se valilo požehnané sluneční světlo, aby zaplavilo svahy nuselské kotliny. Povídali jsme si přece o tom, co by mohlo na paní Marii zapůsobit. Tak důvěrní jsme byli. „Představ si, jak tady budeme snídat! Grotta je situována tak, aby byla vystavena rannímu a dopolednímu slunci. Budeme jako ve Středomoří!“

„Čechy žádné moře nemají,“ poznamenala paní Marie. Byla v tom nevyřčená výčitka.

„Vydáme se k němu, přísahám…“

„To slibuješ pořád.“

„… hned co mi to pracovní závazky umožní. Představ si, jak to bude vypadat tady. Slunce pere do kamene a rozžíhá skaliska i naši pleť. Jsme tu spolu, jen my dva…,“ pan Mořic se odchýlil od scénáře, vlekl za sebou paní Marii do nějakého dávného dobrodružství, které se týkalo pouze jich dvou. Výraz paní Marie změkl.

„Jsi fantasta,“ pronesla o něco vlídněji. „Tehdy bylo skutečně horko.“

„Půjdeme, papá?“ Bože, jak ty děti rostou! Z mladého pána byl skutečný mladý pán – skoro mladý muž, s kloboukem na hlavě a prvním chmýřím pod nosem.

„Jen se podívej, Alexandře!“ ukázal pan Mořic vzhůru. „Prohlédl sis už všechna ta zákoutí? Tady by se hrálo na schovávanou nebo na loupežníky…“

„Nejsem už žádný špunt.“

„Tak si představ romantické dostaveníčko s nějakou krasotinkou!“

„Mořici!“

„Zajisté, drahá, park zůstane naším soukromým majetkem, nikdo cizí do něj nebude mít přístup.“

„Jako že bych si sem vzal slečnu, papá?“

„Alexandře!“

„Představte si rodinnou snídani, vy dva,“ vyzval je pan Mořic a jeho hlas nabral pevný, obchodnický tón. Majetnicky položil ruce na balustrádu. „A pak rodinný oběd, na který samozřejmě sezveme hosty z nejvyšší společnosti. A budou žasnout, Marie, protože takovou vilu v Praze nikdo nemá.“ A byla to pravda. Budované vile nemohla konkurovat Lannova vila v Bubenči, snad leda kostel sv. Václava na Smíchově a nádraží Františka Josefa, vše postaveno podle Barvitiových projektů. Slova pana Mořice dotvrzoval jeho monogram, ozdobně vsazený do podlahy terasy.

Paní Marie ještě víc zjihla. Ani toto nebylo v dohodnutém scénáři, ale musel jsem panu Mořicovi přiznat, že ví, jak na to.

„A ty si sem budeš moci přizvat spolužáky z lycea, Alexandře, samozřejmě…“

„Pokud budou z dobrých rodin,“ podotkla paní Marie.

„U piaristů jsou výhradně žáci z dobrých rodin,“ hladce odrazil pan Mořic očekávanou námitku. Manželská konverzace se už ubírala po spolehlivých kolejích, vytyčených, vystavěných a vyzkoušených stejně důkladně jako železniční dráha budovaná firmou Lanna.

„Aby nás to tady jednou nezruinovalo,“ povzdechla si ještě paní Marie a takřka násilně zahnala spokojený úsměv, který se jí dral na rty.

„Železniční doprava je odvětvím budoucnosti,“ spustil pan Mořic, jak to měl nacvičeno z obchodních jednání, „rozšíří lidské možnosti způsobem, který býval kdysi vyhrazen pouze bohům.“

„Jen aby.“

„A zisky také.“

„Kdyby se tu aspoň daly hrát kuželky,“ rozmrzele podotkl mladý pán, avšak s jistým očekáváním v hlase, jak jsem si dobře povšiml. „Kloty má tu svou louži, ale co já?“

„V plánu je již lukostřelecký pavilon,“ spokojeně odpověděl pan Mořic. „Že bychom k němu přistavěli kuželkářské křídlo?“

„Samozřejmě, pane šéf,“ řekl jsem přesně to, co se ode mě čekalo.

„Já myslím, že se k nám všichni jenom pohrnou,“ shrnul pan Mořic spokojeně a odvedl rodinu ke staveništi vily. V nejkratší možné době se opět vrátil. Společně jsme si prošli úzká schodiště, zákruty, zákoutí a jeskyňky skalního areálu.

„Člověk si tu připadá jako na dně moře, viďte, Josefe?“

A já jsem potěšeně přisvědčil.

Rozuměli jsme si.

* * *

„Bohuslav Schnirch je autorem našeho Neptuna,“ ozval se hlas, v němž zaznívalo omámení tím sochařským výkonem, ovšem další řeči pana Mořice o božské povaze toho díla jsem už neposlouchal. Stál přede mnou dobře stavěný chlapík s mladistvým plnovousem a zvláštně citlivýma, jakoby bezbrannýma očima. S úsměvem si mě prohlížel.

Nestává se mi to – koneckonců co by mě také mezi lidmi mohlo přivést do rozpaků –, ale sklonil jsem oči k zemi.

A vzápětí mi sochařova upracovaná ruka s mozoly, která se zvláštně vyjímala v rukávu kvalitního obleku s bezvadnou manžetou, stiskla prsty.

„Jaká výrazná tvář, pane… pane? Už jste někdy stál modelem?“

Vysmíval se mi, nebo mě nepoznával?

„Ne. Jsem spíše muž díla. Štukatér, dělník krajinné architektury a…“

„A můj nejlepší pomocník,“ dodal pan Mořic měkce. Znovu jsem na sobě ucítil ty oči, které, jak jsem dobře věděl, za chvíli přeskočí na sochu, jež stála za mnou. Setkali jsme se totiž před nádržkou se soklem, na němž se zvedala socha s mušlí a za ní přeludná opona umělých skalisek. Právě sem si pan Mořic pozval pana Schnircha, aby s ním probral vnitřní výzdobu své vily.

„Ta podoba!“ zazněla neúprosně slova, kterých jsem se děsil.

„Cožpak měl váš Neptun skutečnou předlohu? Postál vám ten mořský bůh?“ ptal se pan Mořic a já jsem v jeho hlase neslyšel výsměch, ale naději, že nějak tak to vskutku bylo. Sám jsem očekával ortel, který prolomí mé inkognito. Nevěděl jsem, kam bych se z této božské zahrady poděl.

„Podle čeho vytváříte své štuky?“ zeptal se mě naštěstí laskavě sochař Schnirch.

„Celá Grébovka je ukázkou jeho práce, pan Posedloň vymodeloval zdejší skaliska i různé stavební detaily v zahradách,“ pochválil mě pan Gröbe.

Pokrčil jsem rameny. „Nechávám se vést jakýmsi vnitřním hlasem,“ blábolil jsem, abych nemusel vysvětlovat, jak si vždy vzpomenu na moře, jež tady, v této středoevropské zemi pohříchu chybí. A žádné Klotyldino jezírko je nemůže nahradit.

„Právě!“ pochválil mě sochař. „A já nemůžu neobdivovat – pánové prominou –, jak se socha Neptuna podobá té mé vnitřní předloze.“

Pro jednou jsem v duchu blahořečil sebechvále umělců, s níž jsme jinak měli s panem Mořicem spíše potíže. Například když jsem musel při stavbě vily prosazovat své názory. Jako že stavba musí být od ostatního terénu oddělena krytou chodbou kolem základů, která bude odvádět vlhkost a přivádět vzduch. Pan stavitel Barvitius z té představy, narušující dokonalost jeho výkresů, dostal málem psotník. Ta sebevzhlíživost umělců! Ne že by ji bohové neznali. Ti však mají být vždy na co pyšní. Spokojenost sochaře Schnircha se sebou samým mi nicméně zachránila kůži.

„A ty žabičky, to je roztomilé!“ Sochař sjel pohledem k obrubě nádržky, kde dřepěla čtyři zvířátka. Dvě žáby a dvě želvy. Samozřejmě že ho přilákaly nejdřív žáby. Lidské reakce jsou tak předvídatelné. Želvy lidem připadají příliš… obrněné? Sošné? Opatřené krunýřem, který připomíná nálevkovitou mušli, jenže otočenou vzhůru nohama?

„Ty taky vytvořil tady Josef,“ pyšně pronesl pan Gröbe. Mlčky jsem se uklonil. Nepochlubil jsem se, jak se mi urodily z cementu takřka po jediném doteku. V podstatě mi vyskočily z dlaní a teď tady věrně svíraly ve rtech trysky, ze kterých se vzedmou praménky vody, až se celý systém spustí. A největší vodotrysk se vzepne nad mušlí, kterou svírám nad hlavou.

„Přál bych si, aby i vnitřní výzdoba vily byla takto požehnaná,“ pronesl stavitel.

„Neptun nám dosvědčí, že bude!“ usmíval se pan Schnirch, až se mu rozzářil plnovous. „Musím pochopitelně pracovat na dalších zakázkách. Dokončuji teď trigy pro Národní divadlo…“

„Jedná se o tu českou scénu, na niž se demonstrativně sbíraly peníze, že?“

„… ale na vaši vilu nezapomenu. – Ano. Český národ si své vlastní divadlo zaslouží.“

„Jen aby nepřililo oleje do ohně svárů mezi Čechy a Němci, kteří společně obývají tuto zemi,“ zasmušil se pan Mořic.

„Jakýpak olej. Jakýpak oheň. Jedná se o přirozená práva! Postavení Čechů v rámci habsburské monarchie je hanebné, o to se snad nebudeme přít.“

„Já jsem se tady pokusil vytvořit ráj. A nijak nestojím o to, aby mi ho rozvrátil někdo zvenčí.“ Všichni jsme se mlčky podívali k měkké siluetě obzoru nad požehnanými svahy Nuselského údolí, které dosud nenesly žádné známky lidské malosti. „A to kvůli jakýmsi nesmyslným národnostním záležitostem. – Víte, co si uvědomíte, když jste jednou železniční stavitel?“

Pan Bohuslav Schnirch s úsměvem zavrtěl hlavou, pohladil si plnovous a já na něm poznal, že se děsí povrchních srovnání s uměním.

„Začnete uvažovat šířeji, už neberete v úvahu hranice – naopak, železná dráha je tu od toho, aby je překonávala. Národnost cestujících nás nezajímá. My svezeme každého. A k tomu, aby se svobodně cestovalo, potřebujeme prosperitu a klid.“

„Český národ nedosáhne prosperity bez svobody,“ pronesl pan Schnirch.

„Jen abyste se nemýlil. Probereme tedy plán výzdoby?“

„Ovšem,“ potemněl plnovous pana Schnircha, aby se pak postupně znovu rozžehl do uměleckého jasu. Doprovázel jsem oba pány, kteří maně opustili prostor s Neptunovou sochou, jako by na ně kladla nepříjemné nároky. Jako by se jich nepřeslechnutelně ptala: Co jste vy lidé zač? Proč musíte drobit své směšné síly těmi spory, které se s ohledem na zvířenu vzešlou ze své ruky, zdráhám nazvat žabomyšími? Jací Češi? A proč Němci? Co s tím mám já společného?

Nemusel jsem je poslouchat. Věděl jsem, že se při stavbě nechám vést vlastním vnuknutím. Ať si je, či není božské, prokázalo se dosud jako spolehlivé. „Doprovodíte pana Schnircha k bráně, Josefe?“ přerušil mě pan Mořic. Byly chvíle, kdy jsem byl jeho pomocníkem – a byly okamžiky, kdy jsem se stal jeho sluhou.

Urazili jsme sotva několik metrů, když se ke mně sochař pootočil.

„Co vy jste vlastně zač, pane Posedloni?“

„Inu, říkají mi Taliján.“

„Což pěkně sedí k vašim dramatickým rysům a uměleckému účesu. Ovšem Posedloň je české jméno. A česky hovoříte, jako když bičem mrská.“

„Děkuji.“

„Teď není čas na komplimenty! Pokud hovoříte česky, jste Čech. A náš národ potřebuje každou pevnou paži.“ Pan Schnirch zabočil k balustrádě ohraničující plošinu kolem vily a položil na ni ruku. Zahleděl se do Nuselského údolí, tentokrát z výše položeného bodu než byla jeskyně. „Český národ čeká velká budoucnost,“ zahovořil věštecky. „A Prahu rovněž. Očekávejme bouřlivý rozvoj této slovanské metropole, ať už si o tom pan Gröbe myslí, co chce. Každý musíme přiložit ruku k dílu. Silnou, zocelenou paži… Cvičíte, Josefe?“ zeptal se mě vele-významně.

Znovu se natočil k údolí budoucnosti a strnul. Sošně se tyčil, pevněji než nejkvalitnější cihly pospojované nejlepším cementem. Byl tvrdší, než mohl být jakýkoli Neptun na soklu. A já jsem ucítil… něco podobného, jako když jsem poprvé uslyšel pana Gröbeho.

Krev se mi zmateně, horce rozběhla žilami. Srdce se zmámeně rozklopýtalo. Vánek mi připomněl jemnost mé pokožky.

„Tužím se na stavbě, pane Schnirchu.“

„Na stavbě německého průmyslníka, přece jen. Já ovšem mluvím o jiném díle. Přijdete si zacvičit?“

A já jsem té jeho neúprosné sošnosti nemohl odolat. Měkkým hlasem jsem přisvědčil, že ano. Pan Schnirch zahlaholil, že nic jiného nečekal, naposledy mi blýskl plnovousem do očí a zdrtil mi prsty kamenným stiskem své ruky.

* * *

Ta budova stála v ulici, která se měla stát bulvárem, ale dosud byla rozestavěnou předměstskou spojnicí mezi centrem a periferií. Na průčelí jsem zahlédl záhadné nápisy. „Ni zisk, ni slávu!“ Upřímně řečeno, toto zvolání se protivilo veškerému ponaučení z antické mytologie. Ni zisk? Ni slávu? Tak co tedy? Druhé zvolání žádalo: „Tužme se!“

„Pěkná hesla, což?“ zablýskl se plnovous sochaře Schnircha. „Hotová třaskavina!“ dodal svým slovům jakýsi velebný odstín, jako by chtěl znovu zkamenět v sošné póze. Po těle se mi rozlilo zcela lidské mravenčení. Muž se světlým plnovousem ale ráznými kroky vstoupil do budovy a já ho následoval.

Vystoupali jsme po schodišti, vešli do vysokých dveří, prošli dalšími – a vzápětí se mě zmocnilo mámení. Ocitl jsem se v sálku mezi polosvlečenými muži. Bylo to, jako bych se vrátil na sokl uprostřed nádržky pod jeskyní. A jako by nás tam tentokrát bylo víc.

„Paže tuž – vlasti služ!“ zaslechli jsme nové heslo.

Připadal jsem si, jako bych potěžkal mušli zvednutou nad hlavu. Samozřejmě že jsem napínal svaly pro věc, s níž jsem se ztotožnil. A to bylo vybudování ráje pana Gröbeho. Ale vlast? Jaká vlast? Mohl jsem jich nabídnout několik, ale ta pravá byla právě tam, na smavých svazích Nuselského údolí.

„Nazdar!“ zvolal Schnirch hlasem bronzové sochy.

„Zdar!“ odpověděl mu nesecvičený, ale rázný sbor.

„Přivedl jsem bratra Josefa, který posílí naše řady,“ představil mě Schnirch a vzápětí jsem byl zahrnut mnohočetným zvoláním: „Nazdar!“ „Nazdar, bratře!“ Bylo zřejmé, co odpovědět.

Zhluboka jsem se nadechl, napjal hlasivky, sevřel hrudní svaly a vykřikl: „Zdar, bratři!“ A pak jsem ještě dodal to, co mi táhlo hlavou: „Paže tuž!“

„Vlasti služ!“ zaburácely hlasy, do nichž se vloudily potěšené úsměvy.

Už tehdy mi rozkaz „tuž“ zněl neskutečně staromilsky. Připomínal mi slovo „tužka“. A tu jsem vídal kmitat nad plány vily pana Mořice, kteroužto činnost jsem si dovedl představit daleko lépe než sloužení nějaké vlasti. Paže tužka – vlasti služka, zaveršoval jsem sám pro sebe.

„Kroj pro tebe nemáme, Josefe. Budeš muset cvičit v civilu.“

Až teď jsem si všiml, že se muži soukají do šedivých kalhot a rudých košil.

Vdechoval jsem to ovzduší plné pachu potu, zdravé vůně adrenalinu a odéru pevné pospolitosti. Rázem se mi tu zalíbilo. Uvědomil jsem si, že mnoho z přítomných má polodlouhé vlasy a bujné vousy zrovna jako já. Podobali jsme se smečce satyrů, družině polobohů, ne-li shromáždění ještě vyšších bytostí. Ovšem – cvičit?

Já nepotřeboval cvičit. Od počátku jsem znal všechno, bez čeho se neobejdu. Nebo jsem si to alespoň myslel.

A to do chvíle než mě Bohuslav Schnirch, už také v šedočerveném, uvedl do prostorného sálu. Postávalo tam náčiní, jehož smysl jsem nedokázal postihnout. Nástroje v řemeslnické dílně nepřipomínalo, instrumenty architekta také ne, ba ani to, co ve svém kontoáru potřebuje úředník. Byl jsem snad v komoře lékaře, kam jsem jakživ nevstoupil?

„Procvičíme se ve skoku!“ oznámil jakýsi výše postavený bratr.

A muži se začali rozbíhat, aby se rázně odráželi a létali vzduchem jako smrtelníci, kteří se marně pokoušejí napodobit bohy.

„Teď ty, bratře,“ pobídl mě kdosi.

Pousmál jsem se, popoběhl a poskočil. Vzdálenost, kterou jsem uletěl, nebyla marná. Ani jsem příliš nezaostal za těmi šedočervenými žabáky – skokany.

„Ale no tak, bratře!“ zahřměl hlas, v němž jsem poznal ten Schnirchův. „Ty do toho nevkládáš srdce! Představ si, že skáčeš pro vlast! Každým výskokem přiblížíš chvíli, kdy bude samostatnou!“

Posledním dvěma větám jsem nerozuměl, té předcházející ale ano. Srdce, to jsem přece měl a cítil. Zvlášť mezi těmi sošně se pohybujícími muži, kteří zvolna dávali na odiv své svaly a vůbec se hýbali velebně jako oživlé pomníky.

Představil jsem si všechno, co mi bylo drahé – tedy pana Mořice a jeho Grébovku –, a mocně jsem zabušil nohama o parkety při rozběhu.

Odrazil jsem se a na okamžik měl pocit, že mě bohové vybavili křídly. Proletěl jsem ladným obloukem vzduchem, dopadl a pružně zapéroval. V bouři aplausu se ozvaly vysoké, vzrušené hlasy. Vzhlédl jsem. Na galerii nám tleskaly dámy. Zčervenal jsem, protože s něžným plemenem jsem měl dosud málo zkušeností.

Na rámě mi dopadla pevná ruka s mozoly, které v sobě nesly otisk kamene.

„Ano, je tady celý národ,“ řekl mi sochař Schnirch.

A já jsem mu náhle porozuměl. Zaposlouchal jsem se do své rozbušené krve, která mi stále dobíhala v žilách, jako by můj skok neskončil. Nesla v sobě napětí, energii a odvahu ostatních cvičenců. Byl jsem jedním z nich. Bohuslav Schnirch si mé zahloubání do sebe sama asi špatně vyložil. Jeho plnovous se výbojně zablýskl.

„Jsi přece Čech, Josefe?“

A já jsem věděl, jaká odpověď se žádá – štěpná, rázná a trvanlivá – jako heslo na průčelí budovy.

„Jako my všichni,“ vyrazil jsem ze sebe.

„Bravo!“ „Výtečně!“ „Nazdar!“ ozvaly se obdivné výkřiky, stejně jako při zdařilém sportovním výkonu. V sále se vůbec křičelo o sto šest. „Zdar!“ zavolal jsem nazpátek a přivolal další „Nazdar!“

Bohuslav Schnirch se usmál a naklonil se ke mně: „Jsi náš člověk, Josefe. Však my jim ukážeme,“ a do té výhrůžné větičky zahrnul mnohé z těch, kteří se nacházeli mimo sokolovnu.

Začal jsem docházet na cvičení, což neuniklo pozornosti okolí. Až dosud jsem se pohyboval jen v Grébovce, nejlépe v přítomnosti pana Mořice. Člověk, který se kdykoli může stát sochou, nemá zvláštní potřeby. Netrvalo dlouho a pan Mořic upozornil na naše vzájemné pouto, když mě starostlivě oslovil: „Už i vy patříte k těm romantikům, Josefe?“

„Chodím se tam jen protáhnout.“

„Ale kdeže. Sám přece víte, oč jde. O sen, který nás všechny může přijít pěkně draho.“

„Sny jsou sny,“ odpověděl jsem rozvážně.

„A někdy jsou to fantazie, jindy noční můry. Já také sním. Maluji si svůj zdejší ráj – kéž mi bohové dopřejí jeho dokončení. Nijak netoužím po tom, aby mi to nacionalisté překazili svými fantasmagoriemi. Jen ať se drží zpátky. Ať si zůstanou, kde jsou. V rušných městských zdech. A ať celé to město zůstane tam, kde je teď.“ Do jeho hlasu se vkradla obava.

„Člověk přece musí někam patřit,“ řekl jsem, co zdůrazňovali sokolové.

„A vidíte,“ povzdechl si pan Mořic. „Já si myslím, že je nejlepší, když nepatří nikam.“

„Nemůžete být ani ryba, ani rak,“ použil jsem české přísloví.

„Já se za žádnou vodní havěť nepovažuji,“ nechal se slyšet pan Mořic.

V tomto punktu jsme si nerozuměli.

* * *

„A proč tam mám jít s vámi?“ zeptal jsem se nechápavě.

„Protože nepatříte k žádnému z těch… spolků,“ mrkl na mě pan Mořic a v hlase měl věcný obchodnický tón, který se tolik lišil od jeho znepokojených řečí o národní příslušnosti. Pokrčil jsem rameny.

Vyšli jsme z brány Grébovky a podle toho, jak si pan Mořic prohlížel domy za ní, jsem pochopil, že na procházky nejspíš nechodí. Kočár ho vždy rychle odvezl do kanceláře a pak rovnou zpátky. Kráčeli jsme kolem nových bloků činžovních domů, které střídala pole, jež na Vinohradech zbyla po někdejších usedlostech. Pan Mořic si prohlížel domy se zájmem stavebníka, s přimhouřenýma očima a nedbale hodnotícím výrazem. Obvykle sjel fasádu pohledem a pak potřásl hlavou. Rozuměl jsem mu. Ani jedna z těch staveb, byť byly postaveny v půvabném neorenesančním stylu a ozdobeny bohatou štukaturou, se nemohla rovnat vile nad Nuselským údolím.

Zato cíl naší cesty jsem nechápal ani trochu. Co vyvedlo pana Mořice z jeho ráje? Proč se ponořil do ulic Královských Vinohrad, které se pomalu, ale neúprosně blížily k jeho hájemství?

Nakonec jsme vyšli na velké náměstí a pan Mořic pokynul hlavou k jeho spodní straně. Dům s věžičkou, který se tam pyšně, patricijsky zvedal, nezhodnotil ze stavebního hlediska. Suše poznamenal, že se jedná o vinohradskou radnici, a já pochopil, že to je cíl našeho putování. Pan Mořic si popotáhl žaket, narovnal kravatu a prsten na prstu se mu odhodlaně zablýskl. Pevným krokem vyrazil nejkratší cestou k radnici a já mu sotva stačil.

Ještě nás ani nestačili uvést k panu starostovi, když se dveře jeho kanceláře rozlétly. „Jak to, že se ještě nezačalo?“ rozčiloval se starosta na úředníky. „Radní rozhodli o vydláždění dalších ulic včera. Teď už měly být práce v plném proudu, aby občané viděli, že to s naší představou moderních Vinohrad myslíme vážně. – Pane staviteli!“ Prudce se otočil k panu Mořicovi s rychlým úsměvem, zatímco poděšené úřednictvo rozjíždělo byrokratický stroj prostřednictvím rozčilených pokynů níže postaveným, aby se dlaždiči dali do díla.

„Račte!“ pronesl starosta Friedländer s nefalšovanou úctou, která kontrastovala s razancí, s níž před okamžikem péroval své podřízené.

Když jsme vstoupili do kanceláře, ozvaly se hlasy mluvící česky i německy. „Nazdar, bratře!“ překřičely české hlasy ty německé a já si uvědomil, že někteří z těch vousatých, vlasatých mužů plných energie chodí bezpochyby do Sokola. Pan Mořic překvapeně zamrkal, a to už se ho ujal starosta a odvedl ho ke křeslu stojícímu na čestném místě. Mně přistavili skromnější židli, prostou a jednoduchou – akorát tak vhodnou pro sportsmana.

„Pane staviteli!“ vyhrkl starosta s úctou a rychlostí muže, kterého čeká ještě několik důležitých jednání. „Velmi si ceníme toho, že jste svou čarokrásnou zahradu a vilu začal budovat právě v naší čtvrti.“

„Přírodní podmínky na mém svahu jsou zkrátka nejvhodnější,“ pokrčil pan Mořic rameny.

„A navíc,“ nenechal se odbýt starosta, „vaše přítomnost je obohacením pro naše obyvatele ještě z jiného hlediska. Díky vašim úctyhodným záměrům mají práci stovky lidí…“

„Včetně bratra Schnircha,“ podotkl jakýsi český hlas.

„Ano, podporujete Královské Vinohrady, a vlastně celou Prahu, a za to vám patří díky.“

„Dělám to pro sebe,“ řekl pan Mořic opatrně.

„Nikoli, pro nás pro všechny! A proto jsme si vás pozvali, abychom vám vyjádřili své díky a zároveň nabídli další možnosti.“

Pan Gröbe naklonil hlavu na stranu v pozorném gestu, nicméně nepromluvil. Rtuťovitý starosta přidal na tempu, jako by chtěl stihnout něco, co mu už uniká.

„I naše čtvrť má řadu velkolepých plánů. Stavbu kostela na našem ústředním náměstí…“

Pan Mořic přikývl.

„… a vybudování řady dalších reprezentativních staveb. Například Národního domu, taktéž na Purkyňově náměstí.“

„Jakému národu bude sloužit?“ zeptal se pan Mořic bryskně.

„Nám všem!“ „Všem Vinohraďanům!“ překřikovaly se hlasy mluvící sice německy, ale s českým přízvukem.

„Pochopitelně,“ zdůraznil starosta, „Královské Vinohrady vznikají jako česká čtvrť, takže Národní dům bude český. Vy sice pocházíte z Německa, ovšem kojíme se myšlenkou, že byste mohl podpořit stavbu, která ve výsledku posílí postavení Čechů, jež jim bezpochyby náleží.“

Řada hlav cvičenců s ušlechtilými profily přisvědčila.

„Pánové,“ pronesl měkce pan Mořic. „Na rozkvětu Královských Vinohrad mi záleží, především v tom ohledu, aby zůstal zachován jejich dosavadní duch.“

Všichni přikyvovali.

„Totiž aby nezmizely pásy volné přírody, které se dosud zachovaly, všechny ty vinice, pole, louky a parky.“

„Veřejná zeleň leží na srdci nám všem,“ pronesl starosta, jenž znatelně ubral na tempu.

„Rád podpořím projekty, které posílí centrum Vinohrad a zároveň soustředí rozvoj na to správné místo. Tam. Co nejblíž Praze. A co nejdál od mé Grébovky.“

Hlavy s ušlechtilými profily strnuly, jako by byly pouhými štukaturami na fasádě.

„Podpořím stavbu kostela, protože tomu jsem jako křesťan povinován. Myšlence Národního domu ale nakloněn nejsem. Posilování pouze jednoho z národů, které žijí v Českých zemích, nevyhnutelně povede k rivalitě s tím druhým národem.“

„Ta rivalita tady stejně je,“ pronesl někdo, a starosta to nebyl.

„Děkuji vám, pánové, za váš čas,“ ukončil pan Mořic jednání poněkud spěšně. Ani energický pan starosta nestačil zareagovat.

„Národní dům stejně postavíme,“ poznamenal pochmurně kterýsi ze sokolů.

„V tom vám nemohu zabránit,“ usmál se pan Mořic. „Já se však budu nadále věnovat své Grébovce.“

„Vinohrady budou české,“ zdůraznil kdosi další.

„V případě Grébovky mi jistě přiznáte právo, abych o ní rozhodl sám. Můj příslib podpory kostelu platí. Tím jsem povinován křesťanské obci – bez národnostního rozlišení.“

Viděl jsem na pánech, jak je svrbí jazyky, zůstali ale mlčet. Starosta se vzpamatoval jako první a vyprovodil nás s přehnanými úklonami. Rozloučili se s námi pouze a jedině německy, slovo „nazdar“ nepadlo a „bratře“ už vůbec ne. Sotva se za námi zavřely dveře, v kanceláři vypukla tlumená bouře českých hlasů.

Kdybych byl použil svou mušli, byl bych mohl tu bouři ještě rozdmýchat… jenže já už jsem byl venku.

„Proč jste mě tam vzal?“

„Jako svědka. Jako pomocníka. Jako ochránce,“ nabízel pan Mořic varianty a já viděl, že si vymýšlí. „A jako spřízněnou duši,“ řekl konečně, co měl na srdci. „Vy s vaším cizokrajným původem přece musíte chápat, co si o tom všem myslím.“

Znovu jsme si rozuměli.

* * *

A já jsem zároveň začal rozumět tomu, co si o tom všem myslí druzí. Stačilo se zaposlouchat do hlaholu sokolských hlasů v šatnách i do mrmlání dělníků, kteří fachali v Grébovce.

Královské Vinohrady! Měly se stát příkladnou čtvrtí, jakýmsi zázračným novým městem, a předstihnout záměr, který měl slovutný Karel IV. s Novým Městem pražským.

Někdejší císař Říše římské a český král – amatérští historikové v šatnách zmiňovali oba dva ty tituly, jako by jeden podepíral druhý – rozvrhl tu čtvrť podle půdorysu Jeruzaléma. A zároveň jako vzorové město své doby. Bylo soustředěno kolem tří hlavních náměstí – Dobytčího trhu, Koňského trhu a Senovážného náměstí. Domy měly dostatečně hluboké trakty, aby se do nich dalo umístit zázemí živností. Ulice byly proponovány natolik široké a přímé, aby pojaly čilou dopravu. A obytné stavby měly být právě tak vysoké, aby se do nich obyvatelstvo pohodlně vešlo.

To bylo Nové Město. S kostelem Karla Velikého na Karlově, který se měl stát jeho duchovním centrem, nebo vzhledem umístění spíše vrcholem. Právě ten kostel, jenž nyní sousedil se zbrusu novým městem vznikajícím tam, kde za Karla IV. byly pouze vinice. Takové totiž bylo přání českého krále – že po obvodu hradeb se má pěstovat víno. Když vyjádřil své přání a nic se nedělo, zaútočil o deset let později dekretem, jenž založení vinic vlastníkům pozemků nařizoval.

Nuže, pod Grébovkou se ještě malý vinohrad z dob Karla IV. zachoval. Jako znamení. Královské Vinohrady měly totiž Nové Město předčit. Charakterizovaly je ještě širší, pravidelné ulice, přehršle veřejných budov a činžovní domy natolik prostorné a vzdušné, aby se v nich žilo na úrovni 19. století. Novému Městu přál jediný Bůh jako kdysi Jeruzalému. Zato Královské Vinohrady čerpaly z antiky, s populárním neorenesančním stylem, takže jim fandili bohové všichni!

A jaké měly být Královské Vinohrady, vzkvétající poté, co byly strženy městské hradby? Ty, které je oddělovaly od Nového Města? A na rozlehlých prolukách vznikly široké bulváry…

Královské Vinohrady měly být české. Samozřejmě.

Ne, Královské Vinohrady měly být německé. Ovšem.

Kdepak. Královské Vinohrady měly být…

„Co s námi bude, pane Josefe?“ zeptala se mě paní Marie. Její návštěva u jeskyně mě poněkud překvapila. Otřel jsem si ruce o halenu, ale ani ve svých rozpacích jsem si nemohl nepovšimnout, že paní Marie podržela svou ruku v mé o něco déle, než bych čekal. Prsty měla svěžím způsobem ledové. Udeřil do mě neviditelný blesk, klikatil se mi po páteři a nechal mi na zádech a bocích vyrašit studené krůpěje.

Připadal jsem si trochu jako poprvé mezi sokoly, ba daleko hůř.

To, jak měla paní Marie vztyčený krk – někdo by řekl strnulý a dělníci by řekli, že ho má „zašněrovanej jako botu“ –, mi náhle připadlo půvabné. Musel jsem tu krásnou ženu uklidnit. Dozajista se obávala národnostního vzepětí, právě jako její manžel.

„Grébovka se bezpochyby stane klenotem, který ocení všechno obyvatelstvo Královských Vinohrad,“ odpověděl jsem.

„Papouškujete Mořice,“ konstatovala zjevnou pravdu, nadechla se a pokračovala: „A to se mi vlastně právě hodí. Vy znáte manžela jako málokdo. Povězte mi, jaké jsou jeho plány?“

Rozhovořil jsem se o všech těch velkolepých úpravách terénu, o letních pavilonech, které se v zahradě zvedaly, i o postupující velestavbě vily. „Ta vyhlídka, milostivá,“ prodával jsem nadšení pana Mořice, nicméně v půvabných očích před sebou jsem viděl jen zraněný odstup.

„Děláme si se synem starosti,“ řekla krátce.

„Všechno bezchybně pokračuje,“ nabízel jsem nádheru Grébovky a kolem nás se chvěl teplý, božský vzduch plný příslibů.

„Jenže kam to povede?“ Znovu se do mě paní Marie pustila a její otázka byla znovu zoufale nejasná.

„K tomu, že se nastěhujete,“ ukázal jsem k chrámu rostoucímu na návrší.

„Manžel nechal rozestavěnou vilu již dvakrát strhnout. Je tato stavba definitivní?“

„Ano,“ potvrdil jsem opatrně.

„Víte, Mořic zaznamenal v železničním podnikání ohromný úspěch. Takový, o jakém se mi ani nesnilo. Tehdy, když jsme se potkali v Českých Budějovicích, bylo tak horko…,“ zasnila se paní Marie a pak se znovu probrala: „Nikdy bych nečekala, že mi z toho kýženého výsledku půjde hlava kolem. – Co ta vaše jeskyně?“

Škubl jsem sebou.

„Nechystá se její další rozšiřování?“

„Už je skoro hotová. Neráčíte nechat se provést?“

„Nechce manžel kupovat další pozemky?“

Pochopil jsem, odkud vanou její obavy. Ach, železná dráha. Její kolejnice jsou rovnoběžné, takže se možná v nekonečnu protínají. Ovšem ani ohromující zisky železničního stavitele nejsou nekonečné.

„Ne. Soustřeďuje se zcela na stavbu areálu,“ mohl jsem jí potvrdit. Zamlčel jsem, jak často si pan Gröbe zoufá. Jak se bojí, že dělníci neodvedou práci v dostatečné kvalitě. Jak na ně dokáže být přísný. A jak se jim při další návštěvě raději vyhne a o samotě obdivuje dokončené dílo.

„Víte, Josefe, já vám věřím.“ Hlas paní Marie se nečekaně nalomil.

„K službám, milostivá.“

„Vy nejste z žádné z těch národnostních smeček, které by se nejradši roztrhaly navzájem. Zažila jsem to již v Budějovicích, kde se Češi neustále snažili utiskovat nás Němce, zde v Praze je jejich drzost ještě větší. Sochař Schnirch prý chodí do nějakého teroristického tělovýchovného kroužku?“

Ujistil jsem ji, že činnost vinohradského Sokola je zcela mírumilovná a vynechal vzpomínky na žhavé debaty, jak by sokolové kromě šermu měli cvičit i střelbu ze současných zbraní.

„Vy mě chápete. Vy jste přece také – odněkud odjinud.“

Sklonil jsem hlavu. Řekla to přesně.

„Doufám, že si s vámi mohu občas otevřeně pohovořit. Manžel se stahuje do sebe. Podezírá nás se synem, že si nepřejeme, aby Grébovku dokončil. My přitom pevně stojíme po jeho boku,“ dokončila tónem, který znovu zledovatěl.

„Na mě se můžete spolehnout,“ zachraptěl jsem. „Co vaše dcera?“ Viděl jsem ji vždycky zdálky a najednou mě napadlo, nakolik se asi podobá paní Marii.

„Ta je jako Mořic. Pořád zasněná. Pořád u toho svého jezírka. Provedl byste mě tedy?“

Předvedl jsem jí schodiště, plošiny a sluje umělých skalisek. Pozorně naslouchala, ovšem její oči zazářily v jiných okamžicích. Tehdy, když jsem jí na schodištích podal ruku. Její studené prsty žahaly, jak se vinuly k těm mým. A když jsme se vrátili na terasu s balustrádou, v očích jí planul jakýsi neznámý oheň. „Vy máte tak zvláštní profil, Josefe,“ básnila. „Jako byste se podobal někomu, koho důvěrně znám,“ otočila se v podivných rozpacích směrem dolů, tam, kde na soklu stála socha a zvedala mušli.

„Kdy už spustíte ten vodomet?“ začala zničehonic naléhat.

„Vbrzku,“ sliboval jsem něco, co jsem zřejmě nemohl ovlivnit.

* * *

Přediva vztahů. Chomáče souvislostí. Pavučiny možností. Proč je to všechno tak komplikované oproti rovnoběžkám kolejí drženým pohromadě – a od sebe – pražci. Bohuslav Schnirch se nemohl dovědět o mém setkání s paní Marií, na němž jsem se stal důvěrníkem druhého člena manželského páru. Přesto ke mně po dalším cvičení ve vinohradské sokolovně v šatně přistoupil. Po obvyklém překřikování se vlasteneckými hesly zazněl jeho hlas nečekaně civilně: „Chci ti někoho představit, Josefe.“

Snažil jsem se popadnout dech poté, co jsem si dosyta zavířil na kolovadle. Utřel jsem si zpocenou tvář do ručníku a převlékl se. Přesto jsem cítil, jak mi v hustých vlasech a vousech vyrážejí kapičky potu. Připadal jsem si jako vodomet, po němž toužila paní Marie – ovšem vodomet s nepatrnými tryskami.

Následoval jsem Bohuslava do předsálí, kam mě s vážným výrazem odvedl. Otočil se, blýskl plnovousem. Vedle planula obdobná, ale ještě oslnivější záře. Vydávaly ji rozpuštěné, zvlněné, zlatavé vlasy.

„To je Josefína,“ představil mi Schnirch dívku. Poodstoupil, jako by se chtěl pokochat pohledem na scénu, kterou vytvořil. Myslím, že by z nás vzniklo pěkné sousoší. Josefína sklopila oči, ale v tom zlomku pohledu, který mi věnovala, jsem zachytil, že mě velmi pozorně sledovala z galerie, jak poletuji na tom bláznivém kolovadle.

A já se kochal její tváří. Byla okrouhlá, plná a hebká. Josefína měla kyprou postavu, jak naznačoval zřasený výstřih, který tak trochu maskoval obsah. Z rukávů vykukovaly sošné bělostné paže. Na tu se muselo spotřebovat materiálu, napadlo mě, jako bych hleděl na dílo bohů či na výtvor kolegy štukatéra.

Opět zvedla oči a oslnila mě pohledem. V porovnání se širokou tváří měla malá očka, která ovšem svrchovaně naplňovala laskavost. Jako odlesk sluneční záře na mramoru jí po lících proběhl ruměnec.

„Slečna Josefína je vlastenka,“ doplnil Bohuslav.

„Nazdar!“ zvolal jsem mechanicky a napřáhl ruku.

„Zdar,“ odpověděla plaše a sevřela mi dlaň vlahými, kyprými prsty.

„A také je sestrou bratra Blahnouta,“ dodal Schnirch jaksi varovně. Cvičenec Blahnout vynikal vyvinutou muskulaturou a nepřeslechnutelnými zvukovými projevy. Sám sobě velel, když prováděl dokonalé cviky na nářadí. Díky němu jsem se naučil spoustu těch zbrusu nových, právě vymýšlených tělocvičných pokynů v češtině. Bratra Blahnouta nešlo přeslechnout.

„Všichni jsme tady sestry a bratři,“ podotkla Josefína tiše a varovnou poznámku Bohuslava Schnircha se jí podařilo otupit.

„Sestro?“ ozval se zvučný hlas. Blahnout stál za několik okamžiků vedle nás a už přeskakoval očima ze Schnircha na Josefínu a na mě.

„Všichni jsme zde sestrami a bratry!“ zopakoval sochař a pokusil se znít alespoň tak nepřeslechnutelně jako svalovec před ním. Vzápětí mi zdrtilo prsty podstatně pevnější sevření, než by Schnirch dokázal jaktěživ vyvinout. Blahnout dál zvyšoval tlak.

„Doprovodíte nás?“ špitla Josefína a Blahnout ke mně vyslal planoucí pohled. Jeho sevření povolilo.

„S radostí,“ uklonil jsem se a ohlédl se na Schnircha, který na mě povzbudivě kývl.

„Je určitě dobře, že se naše dívky stýkají s vlastenecky cítícími Čechy, a ne s nějakými Němčíky,“ pronesl Blahnout na ulici. „Přesvědčení, to je to hlavní! – Čím ty se vlastně živíš, bratře?“

Má profese žádný nesouhlas nevzbudila, zato jméno mého zaměstnavatele ano.

„Ten? Ten, co…“ A už jsem poslouchal litanii o vydřených milionech, které Němec vysál z českého lidu.

„Investuje je tady, na Královských Vinohradech,“ uplatnil jsem dobře známé argumenty. „Ostatně je mecenášem bratra Schnircha, který se i díky honoráři od pana Gröbeho může věnovat svému hlavnímu dílu – trigám na střechu Národního divadla.“

„Ano – národ sobě,“ zasnil se Blahnout.

„A já se na pana Mořice snažím zapůsobit, aby byl vnímavější vůči naší české věci,“ řekl jsem opatrně.

„Slova, slova!“ provolával Blahnout, až se za námi lidé ohlíželi. „Činy, to je to, co nám schází! Kéž bychom povstali jako Garibaldi v Itálii a svrhli nenáviděné císařské jho!“

„Potichu, Honzíčku,“ varovala ho Josefína.

„Snad máte pravdu. Je třeba nejen nadšení, ale i taktiky. Možná se nám podaří toho železničářského jezevce získat na svou stranu a jednou – kdo ví? – se bude cvičit i v té jeho vile,“ věštil Blahnout.

„Jdeš moc rychle, Honzíčku,“ špitla Josefína.

„Já si nemůžu pomoct,“ předbíhaly nás svalnaté nohy. „Doprovodíš mi sestřičku, viď, bratře?“

„Můžeš se spolehnout,“ odpověděl jsem co možná nejpevněji. „Bratře.“

Ruku už mi nikdo nedrtil.

Vzápětí jsem ucítil ten jemný, laskavý tlak, když se do mě zavěsila půvabně vytvarovaná ženská paže.

„Vyprávějte mi o Grébovce, Josefe,“ pobídla mě Josefína tiše. Rozhovořil jsem se o pracném vyrovnávání terénu, budování umělých jeskyní, o zvedajících se zdech vily… Josefína se ale zdála docela nezúčastněná.

„Mě by spíš zajímalo, co cítíte,“ špitla.

Zarazil jsem se. Bylo to poprvé, co se někdo zajímal o něco takového. Co jsem vlastně cítil? Mohl jsem jí popsat, jak se mě zmocňoval chlad a horkost, když mě navštívila paní Marie. Z nějakého důvodu se mi to však nezdálo nejvhodnější. Radši jsem se zahloubal do sebe, vrátil se na sokl, zvedl nad hlavu svou mušli… a té zlatovlásce oddaně cupitající vedle mě popsal, jak něžný vánek proudí za májového jitra Nuselským údolím. Popisoval jsem ty božské chvíle a připadal si, jako bych je poprvé uviděl se vší ostrostí a omamností.

„Nevěděla jsem, že jste básník, Josefe,“ ozvala se vedle mě. Kromě paže se teď ke mně ze strany tisklo ještě něco většího, vlahého a báječně oblého. Vytvarovaného tak, až se mě zmocňoval profesionální štukatérský úžas.

* * *

Zástupci německého obyvatelstva Královských Vinohrad pana Mořice nikam nezvali. Naopak, přicházeli do Grébovky, po jednom. Pan Mořic mě často požádal, abych byl u toho. Mohl jsem jednak doložit patřičné detailní informace při důkladné prohlídce Grébovky, jež se pokaždé odehrála, jednak jsem tu byl jako svědek.

„Když tady bude ještě někdo, snad se tak nerozpovídají,“ povzdechl si pan Gröbe. Stejně k tomu neměli příliš příležitosti. V určenou hodinu je pojala brána a pak už jsme s nimi, během úvodních zdvořilostí, scházeli k Neptunově jeskyni. Tam pravidelně užasli. Zadýchali se na schodech. Otřeli si zpocená čela na terase s balustrádou. A pochopili, že si své citlivé sdělení, s nímž přišli, musí nechat na později.

„Viďte, Josefe?“ dožadoval se pan Mořic souhlasu při řečech o cihlách, cementu a kameni, které neochvějně vedl, a já vážně přisvědčoval. Na vlastní téma přicházela řeč až na plošině před vilou. Teprve tam se utrmácení návštěvníci pravidelně odhodlávali, že přejdou k věci.

„Grébovka je pravým klenotem Královských Vinohrad,“ utrousili například a já hned věděl, odkud vítr vane. O Grébovku nešlo, kdeže. Ovšem nacházela se na Královských Vinohradech…

„Teď, právě teď se formuje jejich charakter,“ pokračovali, zatímco pan Mořic se obracel na mě: „Jak pokračuje vnitřní výzdoba vily?“

A já je informoval o všech štukatérských kouzlech, která zatím, dokud nebude hotovo, nikdo nespatří.

„Až bude hotovo, bude pozdě!“

„Já Josefovi stoprocentně věřím,“ namítal pan Mořic a odrazil stín výčitky svým chladným obchodnickým pohledem.

„Ale ne tady! Tam, za branou!“

„Svět za branou mě ani za mák nezajímá a nepřipustím, aby sem pronikl.“

„To se stane tak jako tak. Stavební pozemky se rozprodávají rychlým tempem. Většina jich zatím patří nám, Němcům. Jenže Němci tady stavět nechtějí, protože Vinohrady začínají mít stále víc český charakter. Češi nás nutí, abychom jim pozemky prodali. Ani se nenadějete a máte je tady. Za branou Grébovky. A pak bude velice záležet na tom, jestli budou Vinohrady…“

Nadechovali se. Nadouvali se. Vyboulovaly se jim náprsenky. Teď to mělo přijít.

„… české, nebo německé.“ A bylo to tady.

„Pokud chcete ovlivňovat národnostní charakter Královských Vinohrad, pánové,“ řekl v té chvíli pan Mořic obvykle uvážlivě, „proč se nenecháte zvolit do obecní rady?“

Někdy neodolal a po straně na mě mrkl. Oplatil jsem mu mrknutí a občas jsem si ještě přisadil. „Nu ovšem, proč? Vy, s vaším postavením?“ pronesl jsem poznámku, která patřila k našemu spiklenectví s panem Mořicem.

„Proč?!“ „Proč?!“ Nadouvali se jako holubi, kteří si někdy dovolili použít terasu ke svému směšnému čepýření.

„Většina obyvatelstva Vinohrad je bohužel česká a ti zpropadení Češi Němce nikdy volit nebudou!“

„Nu, pak vám nezbývá než si vybudovat na Vinohradech vlastní svět, kde se bude hovořit takovým jazykem, jakým chcete vy,“ doporučil jim pan Mořic. A ta rada je neuspokojila. V žádném případě.

„Takže Češi nám budou upírat naše práva a my se nebudeme bránit? Jestli se něco dá zachránit, je to právě teď!“

A to byla chvíle, kdy se pan Mořic pouštěl do svého obvyklého výkladu o nadnárodním charakteru železnice. Právě díky němu zbohatl, což si vykládá jako přízeň bohů – nikoli Čechů, nikoli Němců. On sám se na národnostní třenice neohlíží. Ostatně jeden z jeho nejbližších spolupracovníků je Čech – a pan Mořic mi pokynul. Mlčky jsem se uklonil.

„Mluvíte ale jako Němec,“ protestovali obvykle, zatímco jsme je vlídně lifrovali k bráně. „Abyste ještě nelitoval,“ vyhrožovali při loučení. Pan Mořic uplatňoval nehybný obchodnický výraz, používaný po korektním, ale ne zcela uspokojivém jednání.

„Tak ty své pozemky prodejte nějakým Němcům!“ nechal se obvykle strhnout, když se dotyčný host dál rozhorloval.

„To by je museli chtít. A Češi zas nesměli nabízet tolik peněz!“

„Vidíte, pánové? Obchod, tak jako stavitelství, nezná hranice.“

Ještě jeden host docházel do Grébovky.

Moje milá Josefínka. Pravá vlastenka a zároveň milovnice lyriky. Slečna Josefína Blahnoutová, Češka z Královských Vinohrad. Vpouštíval jsem ji brankou nad umělou skálou. Po Grébovce jsem ji ale neprováděl. Nestál jsem o to, abychom někoho potkali, i když přicházela až v pozdním odpoledni. Klotyldino jezírko jsme rychle minuli. Většinou jsme se uchylovali do Neptunovy jeskyně.

Ach, Josefínka. Pod svýma pomenšíma očima měla slabé, namodralé stíny, jakési půlměsíčky. Činily její pohled ještě laskavějším a tklivějším. Nad těmi rozkošným stíny se na mě upíral důvěřivý zrak. A já už jsem věděl, jak se dámy rády opřou o silné předloktí. Zvláště v náročnějších partiích schodů.

„Ach, Josefe,“ pýřila se Josefínka, „vy jste takový silák.“

A pak jsme usedali na jednu z kamenných laviček, abychom se vydýchali. Bavívali jsme se, jak si tak lidé povídají. Vyprávěl jsem o bozích, co jsem si pamatoval z jejich příběhů. Josefínka žasla nad mým vzděláním a plaše kontrovala příběhy z domácnosti Blahnoutových. Nebyly si ty historie až tak nepodobné. Obvykle se v nich objevovaly drobné výtržnosti sokola Blahnouta, jimiž provokoval rakousko-uherské úřady. Ano, ano, i Titáni se odvážili ke vzpouře… Poté Josefínka přecházela k představám o vlastní domácnosti, kterou jistě jednou založí, s někým, kdo jí bude tak blízký jako Helena Paridovi.

„Vás ovšem nikdo unášet nebude,“ podotkl jsem s potutelným úsměvem.

„Já se ráda nechám unést,“ protestovala a oba dva jsme se culili, co že nám to ta čeština provádí.

Stíny pod očky se prohloubily. Pohled zjihnul. Kypré prstíky spočinuly na mém předloktí. Naklonil jsem se k ní, nechal se zasáhnout čímsi, co mě něžně zašimralo v nose, a já nevěděl, zdali jsou to její jemné vlasy, anebo hravá vůně. Ráda stulila hlavu k mému rameni. A já ji objímal kolem těch jejích, měkkých, teplých. Naobjímaná dosyta nechala své prsty, aby se rozběhly po mých pažích. Předstíraná kontrola jejich pevnosti umožňovala, aby mi přeběhly na prsa.

Roztomile drmolivě opakovala, při jakých cvicích mě viděla v sokolovně a v čem jsem vynikal. Bratr Blahnout vystupoval jako temný stín v pozadí. Tu a tam mu loajálně vzdala čest podotknutím, že cvičil lépe.

A pak se Blahnout i se svým hlučným vlastenectvím vytratil.

Najednou jsme tu byli jen my dva.

Partie dovolené – jako prsty, předloktí, paže, ba i ramena – navazovaly na oblasti zakázané.

„To nesmíte, Josefe,“ plísnila mě Josefínka vlídně a mě ten její poddávající se hlas provokoval k dalším a dalším pokusům o ztečení těch tvarů, které se vymykaly veškeré mé představivosti. Umělé útesy všude kolem předváděly své vypoukliny, jako by chtěly s něčím soutěžit. To byla ovšem jen cementová omítka, byť v nejvyšší kvalitě.

Cítil jsem se být člověkem.

A nebyl to vůbec špatný pocit.

* * *

Ach, jak byla Josefínka božsky měkounká! Když jsem potěžkal její něžnost v rukou, rostl jsem a nabýval. Vedle té hřejivé, vstřícné hebkosti jsem se stával pevným, až tvrdým. Vedle ní jsem se prostě stával sochou.

Mohl jsem snad použít svou mušli, abych ještě víc zadul do ohně, který nás společně olizoval svými plameny. Neudělal jsem to ale. Nebylo toho totiž třeba.

„Ty jsi tak… velký!“ šeptala mi Josefínka.

Zalykal jsem se jejími slovy.

„Jsi tak… pevný!“

„Tak…!!!“

Modravé stínky pod jejíma očima přecházely do růžova. A ty oči, modré, s odstínem do zelena, se zalévaly božským svitem. Josefínka jako by na mě zaostřovala a jako bych se jí vzápětí rozplýval v představách.

Jsou věci, které se dějí záhadně. Přijdou ve stejný čas, jako by souvisely – a třeba tomu tak je… Paní Marie se o mých schůzkách s Josefínou nemohla dozvědět. Přesto se objevovala stále častěji, aby si vyžádala konzultaci, jak říkala, k „manželovým věcem“. Naštěstí přicházela vždy přes den, takže k nemilému setkání spojenému s nevyžádanou povinností představit obě dámy nedošlo.

Paní Marie si vždy vyslechla zprávu o průběhu stavby, kde jsem nešetřil detaily. A pak líčení posledních setkání pana Mořice s úctyhodnými notábly – ať už pocházeli z vedení vinohradské obce, anebo to byli němečtí soukromníci. Tady jsem mluvil obezřetněji. Měl jsem pocit, že postoje pana Gröbeho znám, kdežto u paní Marie jsem si nebyl jist. Nebude přát spíš německým solitérům? Nepokusí se pana Mořice přimět, aby se postavil do jejich čela?

Ne. Obvykle vrhla pohled směrem ke Klotyldinu jezírku a pobídla mě, abych ji doprovodil po schodech do jeskyně. Tam, kam nebylo od jezírka vidět. A když se do mě zavěsila, ucítil jsem něco úplně jiného než byla Josefínčina odevzdaná kyprost. Vedle mě žhnulo Mariino pevné, sebevědomé tělo. Zdálo se, že je spaluje jakýsi vnitřní oheň, který je tím silnější, čím víc se ho snaží držet pod kontrolou. Jeho sálání mě zasahovalo a ožehovalo, až jsem se pokoušel uhnout stranou. Schodiště umělé jeskyně jsou ovšem úzká.

„Nebýt toho horka,“ řekla mi jednou zničehonic paní Marie, „nikdy bych Mořicovi nepropadla.“

Úslužně jsem poslouchal. Připadalo mi, že se žároviště zvolna odsouvá ode mě. Na stěnách slujky vzplanuly stíny vržené dávným ohněm.

„Mořic tehdy začínal u firmy Lanna v Budějovicích. Všichni jsme sledovali fenomenální úspěch těch průmyslových dobrodruhů – mosty, tratě, jezy… Zdálo se, že svět musí poslouchat tyto muže, kteří mu vnutí svou industriální vůli. Spekulovalo se o pohádkových ziscích. A je tedy jasné, že v prostředí budějovické smetánky byli Lannovi muži vždy vítáni. No, a jedním z nich byl nový pracovník, pan Gröbe ze Saska. Tehdy, v onom horkém létě.“

Vyčkával jsem.

„Zchlazovali jsme se procházkami podél řeky, posedáváním pod slunečníky cukráren a mlsáním zmrzliny. A při jedné takové příležitosti mi byl Mořic představen. Papá znal pana Lannu, kterého měli všichni měšťané ve velké úctě. A pan Lanna byl toho nedělního odpoledne doprovázen svým mladým, a jak se tvrdilo, velmi talentovaným spolupracovníkem. Papá zapředl rozhovor s panem Lannou o vyhlídkách průmyslového zušlechtění jižních Čech. A někdo se musel věnovat druhému pánovi. Tím spíše, že mamá visela na rtech panu Lannovi. Tak jsem se toho ujala já. Vše podle bontónu.“

Přikývl jsem.

„Byl tak – zdvořilý,“ řekla s odstínem dávné výčitky. „Pokoušel se mi vysvětlit detaily jakési mostní konstrukce, mně, hloupé žábě…“

Zavrtěl jsem odmítavě hlavou, že tak tomu zcela jistě nebylo.

„… kterou jsem bezpochyby byla! Zdvořile vše vysvětloval. Ten způsob, jakým se mě pokusil zahrnout informacemi a vyhnout se přitom přezíravosti, že nic nevím… Bylo v tom něco tak…“

„… pozorného?“

„Až urážlivého! Jenže v tom horkém odpoledni jsem právě našla zdroj zázračného chladu. Nebyl v misce, kde se rychle rozpouštěla zmrzlina. Nebyl ve džbánu teplající limonády. Seděl proti mně, blýskal po mně očima a zároveň se tvářil zcela korektně. – Co vy jste vlastně za člověka?“ řekla paní Marie vzrušeně. Teprve když jsem se podíval do jejích zasněných očí, pochopil jsem, že opakuje dávnou konverzaci.

„Na mně, slečno, není nic tajemného,“ uslyšel jsem dokonalou nápodobu zdrženlivého tónu pana Mořice. „Jsem zkrátka stavitel, toť vše.“ – Tajemství. V tom muži se skrývalo nějaké tajemství, které ovšem nerozněcovalo představivost, spíše ji chladilo. „A ten chlad mě okouzlil. Ba přímo zahřál u srdce.“

Chystal jsem se jí pogratulovat, ale přerušila mě, rozhicovaná jako kamna: „Mořic není jako vy! Vy jste muž plný žáru! Jak já obdivuji ten váš plamen kdesi v nitru!“

Ucítil jsem, jak se v paní Marii něco zvedá, něco pevného, strnulého, kompaktnějšího než nejmodernější cement po zaschnutí. Vedle mě rostla socha, někde uvnitř té podivuhodné ženy. A já jsem zase naopak vychládal a scvrkával se. Zmenšoval jsem se, jako kdybych obdivoval příliš velké sochařské veledílo.

„Tím chladem mě obloudil. Pokládala jsem ho za známku vnitřní vyrovnanosti. Měla jsem před sebou muže, který se nenechá strhnout pudy. Tak jsem si to alespoň představovala. A když pak Mořic, muž s velkou budoucností, začal jevit zájem o mě, dcerku budějovického měšťana, vypadalo to jako úžasná partie. Tím spíše, že nepocházel z řad těch českých potřeštěnců, horujících pro anarchii, romantiku a všechno to jejich blouznění. Žádné opěvování toho pajazyka! Žádné chorobné sny o samostatnosti. Ne. Mořic byl muž, který všude zapadal, i když byl všude cizincem.“

Odmlčela se.

„Tehdy jsem ještě nemohla tušit, že oním cizincem zůstane navždy. – Kdo je Mořic Gröbe?“ obrátila se na mě znenadání.

A ještě než jsem ze sebe dokázal vysoukat odpověď, pokračovala: „Nedovedete to říct, viďte, Josefe? Protože Mořic je člověk, který si vždycky nechá něco pro sebe.“

Vzpomněl jsem si na všechny naše rozhovory se zdrženlivým, trochu záhadným panem Gröbem a musel jsem jí dát za pravdu.

„Celá ta jeho vášeň pro antiku!“

„Pan Gröbe je velmi vzdělaný muž,“ namítl jsem, i když různých chybiček v jeho výkladech antických mýtů jsem si už všiml.

„Celé to jeho předstírání, že někam patří!“ Nedala se zviklat. „Kdežto vy, vy jste… vy jste, kdo jste. Nic tajemného. Nic záhadného. Jako by to, co máte na povrchu, přesně odpovídalo tomu, co je uvnitř.“

A její pevné prsty, podobné dokonale stvořeným prstům sochy, mi začaly lehce přejíždět po paži, až dospěly k ruce. Tiskly mě, spíše třely, než hladily. Nemohl jsem jí říci o slečně Josefíně. Bylo by to… kruté i nespolečenské. Zároveň jsem cítil, že ze mě cosi uniká. Zmenšoval jsem se vedle té stále rostoucí ženy.

Musela něco ucítit, protože se ode mě odtáhla.

Podívala se na mě: „Svazuje vás loajalita k Mořicovi, že? Ach, ty konvence! Kdybyste věděl, jak jsme si s Mořicem cizí… Nebýt toho vedra tehdy!“

Pokusil jsem se ji uklidnit poukazem na chládek panující v dokonale vymyšlených jeskyňkách, ale nezdálo se, že bych uspěl. Nakonec si začala rychle upravovat šaty. Už jsem věděl, že to ženy dělají, když se potřebují uklidnit. Kontrolovala si průramky, mašle, knoflíčky a prýmky a mně připadalo, jako by na sobě měla hned několik rób. Anebo že by ty její prsty nebyly tak pevné, jak se zdály?

* * *

„Musíte tam jít se mnou, Josefe,“ řekl mi pan Mořic tak naléhavě, až jsem si v prvním okamžiku pomyslel, že přišel na mé schůzky s paní Marií. Chce mě snad odvést na četnickou stanici? Nebo rovnou k soudu? Tázavě jsem zvedl obočí – a to mi šlo díky jeho hustotě a klenutosti čím dál tím lépe –, ale pan Gröbe už nic nedodal. Otočil se a začal supět stezkou vzhůru k vile, což bylo zvláštní. Na umělou skálu s jeskyní se ani nepodíval, což by si jindy nenechal ujít. Že by už skutečně věděl…?

Vyšli jsme z brány a zamířili do ulic. Mlčeli jsme; i to bylo netypické. Jindy bychom hovořili o tom, jak postupuje vykupování pozemků od německých majitelů do českého vlastnictví – dnes ani slovo.

Konečně jsme došli k jednomu z vinohradských domů. No ano, byl výstavní, cedulka vedle vrat byla ale tak nepatrná, že jsem si jí ani pořádně nevšiml. Ostatně mohla indikovat, že na dotyčné adrese sídlí ženský lékař, modistka nebo třeba věštkyně. Což byly všechno profese, které se na bohatnoucích Královských Vinohradech vyskytovaly stále častěji.

Vešli jsme do chodby, odkud se pokračovalo do kanceláří. Na rozdíl od úřadů, kde si dávali záležet, aby strany pocítily odstup, už nás zde očekávali dva pánové. Vzpřímení, s elegantními bříšky a ozdobeni zářivými úsměvy.

„Pan průmyslník!“

„Pan velkopodnikatel!“

Ta oslovení mi přišla přehnaná, Mořic Gröbe se obvykle spokojil s prostým „pan stavitel“, což zahrnovalo jak tratě, tunely a mosty, tak Grébovku.

„Jak milá návštěva!“

A pan Mořic poněkud zaraženě, až vyplašeně přikyvoval.

Pánové nás uvedli do prostornější kanceláře, až menšího sálu, kde nás ozářilo ještě víc dobromyslných, vstřícných, sympatií se dožadujících úsměvů. Nikdo mě nepředstavil, ale nikdo si mě ani nevšímal. Postupoval jsem tedy jako v podobných situacích. Synchronizoval jsem se s panem Mořicem. Ruka mi vylétla k hlavě – ale pak jsem ji spustil. Tak jako můj pán jsem si nechal klobouk na hlavě. Stejně byli vybaveni sedící pánové.

„Jsme nesmírně poctěni, že jste mezi nás zavítal.“

„Jaká radost!“

„Už dlouho jsme se na vás těšili!“

„Tady se nemusíte ostýchat!“

„Však tu nejste mezi cizími!“

Něco na těch zvoláních mě překvapovalo, jakási zvláštní intimita. Nebyla mi nepříjemná. Oproti hudrání dělníků v tunelu, tichým kletbám zahradníků či odtažitému naléhání německých majitelů pozemků se tato zvolání poslouchala lépe. A zahrnovala i mě, protože jejich pohledy se zájmem, hřejivě sjížděly mým směrem.

„Pánové, rád bych probral záležitost, kvůli které jste mě sem pozvali,“ pronesl pan Mořic. Sotva ševelil bezkrevnými rty. Nepoznával jsem ho.

„Ale samozřejmě,“ ujal se slova pán s malými brejličkami. Podle toho, jak se na něj všichni spokojeně zadívali, to byl jejich předák. „Jak jistě víte, na Purkyňově náměstí, tedy ústředním náměstí naší milé obce, se staví kostel svaté Ludmily.“

„Vím.“

„Zaslechl jste už, jak bude vysoký? Ne? Řeknu vám… půjde o skutečnou dominantu, která díky sklonu náměstí ovládne celý okolní prostor. Stane se jakýmsi emblémem Královských Vinohrad, které všichni tak milujeme. Každý, kdo přijede z vnitřní Prahy, uvidí tuto budovu jako první.“

Pan Mořic prkenně přikývl.

„Jaké denominace ten kostel je, vám zajisté nemusím vysvětlovat.“

„Vzhledem k převažujícímu katolickému vyznání obyvatelstva půjde pravděpodobně o kostel katolický,“ řekl pan Gröbe, jako by se pouštěl do obchodního jednání.

„Jistěže. Ne že by na tom evangelíci něco měnili. Na Královských Vinohradech ale nežijí jen katolíci.“

„Ani evangelíci,“ dodal úslužně kterýsi z pánů.

„Žijeme tady také my,“ měkce, ale důrazně pravil pán v brejličkách.

Mořic Gröbe mlčel. Já také. Ode mě se ani nic jiného neočekávalo.

„My, příslušníci zdejší obce izraelské. Víte, kolik nás tady už je, pane Mořici?

„Pánové, asi byste měli vědět, že jsem se zavázal k příspěvkům na kostel svaté Ludmily,“ oznámil pan Mořic unaveně, jako by chtěl zabránit dalšímu nátlaku, kterému je vystaven.

„No ovšem.“ „Samozřejmě!“ „My všichni přispíváme kdekomu, protože chceme s kdekým vyjít,“ uklidňovali ho pánové.

„Židovské obyvatelstvo Královských Vinohrad se utěšeně rozrůstá. A budoucnost bude ještě zářivější. Víte, je to takový symbol. Někdejší ghetto je tam dole, na Starém Městě. V těch ohavných, nezdravých uličkách, které by zasloužily všechny zbourat. Nové židovské město, prostorné a zdravé, bude tady nahoře! Tam, kde žijí a budou žít svobodní a úspěšní Židé!“

„Staronovou bych teda neboural,“ zabručel kterýsi z pánů.

„Ale ovšem!“ rozohnil se pán s brejličkami. „Staronová synagoga a všechny ostatní synagogy Židovského Města musí zůstat! A nahoře, na kopci… tam vznikne nová synagoga! Víte přece, jak podle pověsti vznikla ta stará? Andělé prý přinesli na její stavbu kameny ze Šalamounova chrámu. A těmi, kdo přinesou své kameny na Vinohrady, budeme my.“

„Pánové, já netuším…,“ povzdechl si pan Mořic.

„Máme skvělý pozemek nedaleko ústředního náměstí. Máme zpracované dokonalé plány. Naše synagoga bude obrovská, aby vyhovovala potřebám naší obce i v budoucnosti. Bude mít dvě věžičky, které vhodným způsobem zkrášlí horizont Královských Vinohrad. Ovládne ho Svatá Ludmila – budiž. A hned za ní ho doplní dvě půvabné věže.“

„Se dvěma kupolkami,“ dodal někdo zálibně.

„Cibuličkami,“ labužnicky dodal jiný.

„Se dvěma něžnými oblinkami.“

„Tvé prsy jsou dvé blíženců srních…,“ dodal někdo a pán s brejličkami se shovívavě zaškaredil.

„Co očekáváte ode mne, pánové?“ zeptal se pan Mořic konečně a já pochopil, jak moc už chce být na odchodu.

„Abyste na tu nádheru přispěl, přece,“ na oko se podivil pán v brejličkách.

„Stavba Grébovky mě finančně zcela vyčerpává.“

„Přece nechcete, aby Královské Vinohrady měly pouze dvě perly – Grébovku a tu jejich Ludmilu.“

Výměna replik se zrychlovala. Teď už to bylo obchodní jednání. Jenom jsem nechápal, co je ve hře.

„Já jsem přece německý evangelík, pánové,“ vzchopil se pan Mořic.

„Ale ne odevždy,“ podotkl laskavě předák shromážděných pánů.

„Pánové, čeho si žádáte?“ vyhrkl pan Mořic.

Zvážněli a podívali se po sobě.

„Velevážený pane Gröbe, to byste nás špatně pochopil,“ povzdechl si předák. „Jestliže vaše okolí neví o vaší minulosti, jak soudím podle vašeho zděšení, nemusíte se bát. Nedozví se to. Pouze jsme si pomysleli, že byste mohl cítit jistou příchylnost k národu, ze kterého jste vzešel.“

„Jo, krev není voda,“ připomněl kterýsi z pánů české přísloví, ovšem německy.

„Jeden nemůže být odnikud,“ zafilozofoval si další.

„Já jsem odněkud,“ zdůraznil pan Mořic. „Z Grébovky.“

„Pane staviteli,“ oslovil ho pán v brejličkách. „My bychom měli držet při sobě. Nikdy nemůžete vědět, jak se věci vyvinou. Teď máme plnou občanskou svobodu, ale… vydrží to? A vy víte, že pokřtěný žid vždycky zůstane židem. Totiž pro křesťany.“

„Je rozumné provokovat křesťanskou většinu stavbou synagogy, která bude větší než kostel?“ zeptal se pan Mořic.

„Vždyť ona nebude větší než Ludmila!“ „Ona ji nebude převyšovat!“ „Ona ji bude dorovnávat!“ „Ona tam bude jen vykukovat!“ ozvaly se hlasy na téma, které se zjevně už mnohokrát probralo.

„No vidíte, jak si rozumíme, pane Gröbe,“ řekl předák, „však vy uvažujete jako jeden z nás. Určitě vás to napadlo i u toho vašeho letohrádku, co? Jenže člověk si nemůže pomoct, viďte? Chce věřit, že štěstí potrvá. Podívejte se, nechceme po vás odpověď hned. Zastavte se občas…“

„Jsem plně vytížen,“ zavrtěl pan Gröbe hlavou.

„A co tady mladý muž?“ ozval se některý z pánů, který mě zatím bedlivě pozoroval.

„Ano, docházet k vám bude Josef,“ potvrdil pan Mořic a měl se k odchodu. Řekl to velmi rychle, už aby byl ze dveří.

„Však on bude taky náš člověk, ne?“ dobromyslně ho popíchl další z pánů. „Když se kouknu na ty jeho pačesy… hotový Samson!“

Pan Gröbe nadzvedl klobouk na pozdrav, pánové jeho gesto zopakovali a pod klobouky se jim objevily malé, kulaté čepičky.

„Pane Gröbe! Všechno zůstane mezi námi, na to se můžete spolehnout!“ volal předák. Ale pan Mořic už scházel po schodech, tak rychle, že jsem mu skoro nestačil. Takové chování se mu vůbec nepodobalo.

„Ty malé čepičky, to je teď nějaká nová móda?“ zeptal jsem se.

„Ach, Josefe,“ vrhl na mě smutný pohled. „Nepokryté temeno hlavy uráží Hospodina. Tedy židé jsou o tom přesvědčeni.“

Potlačil jsem poznámku, že dávní bohové se uráželi pro kdeco, ale určitě ne kvůli nespoutané vlasatosti. Pořád mi na tom něco nehrálo.

„Proč si tedy nechali na hlavě i klobouky?“

„Aby mě neuváděli do rozpaků. A já jsem si ho nechal, abych neuváděl do rozpaků je.“

„Že se vůbec neřešili Češi a Němci?“ napadlo mě ještě na ulici, abych pana Mořice trochu rozptýlil.

„Židé v Praze dnes mluví hlavně německy. Němci je ale mezi sebe neberou. Židé tady na Vinohradech se často přistěhovali z českých městeček a vesnic. Mluví česky, jenže i Češi se od nich drží stranou. Židé mají vždycky všechno navíc. Včetně problémů,“ hořce podotkl pan Mořic.

„Nikomu přece nic neřeknou. A na mě se také můžete spolehnout,“ pokusil jsem se ho utěšit, ale pan Mořic se na mě podíval tak, jako by si nebyl ničím jistý.

Velice se pak rozkatil, když se přišel podívat na stavbu kuželny a lukostřílny. Jako odvzdušňovací otvory byly totiž v dřevěném obložení pod střechou vyřezány hvězdičky. Řada hvězdiček, která okrašlovala stavbu zvenčí. A byly to hvězdičky šesticípé.

* * *

Voda. Ta měla být mým živlem. Nemělo jím být ani češství, ani němectví, ani židovství, ale právě tento element. Pohříchu, vodomet vyúsťující na mušli nad mou hlavou stále nepracoval. A stalo se, že se tato vidina ještě víc vzdálila.

Radní Nového Města pražského totiž očekávali, že se s nimi nová vinohradská obec spojí, a to se nestalo. Naopak – radní Královských Vinohrad, pojmenovaných tak na počest Karla IV., poněvadž tento název připomíná nejslavnější a zároveň nejkrásnější dobu dějin českých, totiž dobu českého krále Karla IV., jak zaznamenal kronikář při zvolení názvu čtvrti v roce 1867, si libovali ve své samostatnosti.

Právě proto se zde rozhodli vybudovat zcela moderní, soběstačné české město s úřady, školami, knihovnou, sady, rodinnými domy, tržnicí, peněžním ústavem, továrnami, živnostmi a obchody, se širokými ulicemi, kostelem, divadlem, národním domem – a synagogou, kterou do toho vějíře možností v tichosti doplnila zdejší židovská obec.

Jejich plány nevzbuzovaly jen nafukování se vinohradských patriotů včetně sokolů s hlučným bratrem Blahnoutem ve svých řadách, ale také nelibost těch zpoza hradeb. Neboť městské hradby mezi Novým Městem a Královskými Vinohrady byly sice zbourány, ale jako by zůstaly. A jako by ještě narostly.

Novoměstští radní se rozhodli zastavit dodávky vody na Vinohrady. V naději, že tím vzpurnou obec přinutí, aby se k nim připojila.

„Nebude voda,“ oznámil mi pan Mořic a já se zprvu domníval, že hovoří o mém vodometu, a dočista jsem zkameněl.

„Ona nebude voda?“ tázala se mě mazlivě slečna Josefína, jako by se opájela nadějí, že ji tento nedostatek vypudí ze společné domácnosti s bratrem Blahnoutem a umožní nám, abychom se usadili v umělých slujích navždy.

„Cožpak Mořic nedokáže, aby byla voda?“ vrtěla hlavou paní Marie a její zklamání v manželovi, její podrážděnost jeho tajemností a její fascinace mnou planuly stejnoměrnou silou.

„Jestli nám ta novoměstská špína stopne vodu,“ vykřikoval bratr Blahnout, „tak… tak…“

„Tak co?“ dobírali si ho uvážlivější bratři sokolové.

„Tak se po cvičení neumejem,“ durdil se Blahnout. A měl pravdu, však se rozhovor odehrával u umyvadel, u nichž se cvičenci myli po výkonu do půl pasu, a zvláštní pozornost věnovali vlastenecky ochlupeným podpaždím.

„Že bychom poprosili novoměstské sokoly o pomoc?“ navrhl kdosi.

„Chodí sem přece, tak jako my, a jsou to naši bratři,“ doložil další.

„Houby bratři!“ holedbal se Blahnout. „My Vinohraďáci se před nikým ponižovat nebudem!“

To mu sice mlčky odsouhlasili i přítomní novoměstští sokolové, ve vzduchu ale zůstal viset pocit, že něco se musí udělat.

„Něco se musí udělat,“ pokýval hlavou pan Mořic. Pochopil jsem ho nejdřív tak, že je třeba zajistit zavlažování Grébovky. Vzal jsem si to na starost, přesně podle jeho nevysloveného pokynu – stačilo ostatně stoupnout si před sokl se sochou, k obrubě umělé nádržky, stále beznadějně vyschlé, a zamyslet se. Na tom místě, které jsem měl tak rád a pan Mořic zrovna tak. Rozhlédl jsem se po božském údolí, nad nímž se zvedala skoro dokončená stavba vily podobná chrámu, a nechal si líbeznými vánky ovát čelo.

Pak jsem sklonil zrak níž. Tam, do Nuselského údolí. Můj pohled se svezl po svazích dolů, tak jako po nich stéká voda. A tam, kam se voda ubírá, odtamtud se může čerpat. Botič. Tehdy ještě průzračný potok, tak čistý, že do něj vyšehradští kanovníci chodívali lovit ryby.

„Pane Mořici,“ otázal jsem se pana stavitele, který sice vypadal zaujat problémem nedostatku vody, ale zároveň se zdál být duchem někde jinde, „dokázal byste obstarat nepropustné vozy?“

Velký muž ihned pochopil mou otázku. Z výšin svého postavení (které tak dráždily jeho choť) se dokázal v cuku letu vrátit na zem. „Cisterny v podniku máme, případně si je doobjednáme nebo necháme vyrobit. Odkud chcete vodu brát?“

A já jsem jen mlčky pokynul bradou dolů, kam pan Mořic, věrný milovník Neptunovy jeskyně, nechodil. Přestože tam nechal opravit usedlost Dolní Landhausku a ozdobit ji svým monogramem. Jeho srdce patřilo vile.

„Z nejbližšího místa,“ řekl jsem pevně.

„Jste člověk na svém místě, Josefe,“ pochválil mě pan Mořic. Věděl jsem, že to nebylo jen tak. Pan Mořic se stále častěji nořil do svých snů a k praktickým záležitostem ho bylo třeba přivábit. Přál jsem si, aby mu zápal pro věc vydržel, přinejmenším než se vrátí k vile. A pan Gröbe skutečně zjednal malou armádu povozů, která dosud nezastavěnými Vinohrady začala dovážet vodu k našim cizokrajným, okrasným stromům a na naše záhony.

„Není voda,“ stěžovali si vinohradští radní, když nás k sobě pozvali a pan Mořic vyslal mě.

„Není voda,“ strachovali se představitelé židovské obce, které jsem v zastoupení pana Gröbeho navštívil poté. Tentokrát už neměli na hlavách klobouky, zato malé, okrouhlé čepičky. Mohl jsem smeknout. „Vy nemáte kipu, Josefe?“ zeptal se mě pan Feuerabend, předseda obce.

„Ne,“ odpověděl jsem. A pak, v mlhavé naději, že je to upokojí, jsem použil obecnou větu, kterou jsem odrážel dotazy ohledně svého původu: „Žiju sám, bez rodiny.“

„Ubohý chlapec,“ soucitně se rozkývaly hlavy představenstva. Pak se po sobě všichni podívali. Viděl jsem, že se schyluje k nějakému rozhodnutí. A skutečně, pan Feuerabend se s povzdechem rozhodl, sňal kipu a posadil mi ji na hlavu. V okamžitém popudu mysli jsem zvedl svůj klobouk, který jsem dosud držel v prstech, a zakryl jsem temeno hlavy pana Feuerabenda. Pánům roztáhl ústa spontánní úsměv.

„Pomůžete nám tedy, Josefe?“ zeptal se pan Feuerabend.

To bych ale přece udělal i tak, bez gesta s kipou. Stejně jako jsem dopodrobna vyložil radním, co a jak. Pan Mořic se vzápětí dočkal nabídky slibného podniku. Souhlasil, že firma Lanna dodá dostatečné množství povozů a kádí. Voda budiž ovšem dovážena nikoli z Botiče, který by potřebám Vinohrad nestačil, nýbrž z Vltavy. Tehdy ještě čistočisté, stříbropěnné. Zakázka byla obratem ruky přijata, rozplánována a uskutečněna. Kromě soukromých studní zajišťovaly Královské Vinohrady mohutné kádě na náměstích, a to po dva roky, než se podařilo zbudovat podolskou vodárnu. Mimochodem, Česká spořitelna a Městská spořitelna pražská odmítly Královským Vinohradům poskytnout potřebný úvěr, což s radostí udělal c. k. Privilegovaný rakouský všeobecný ústav pro úvěr pozemkový ve Vídni.

Tehdy vznikla podolská vodárna, ještě ve své původní podobě. Za necelé dva roky, prosím. A na kopci nad Grébovkou se zvedla vinohradská vodárenská věž, má nejmilejší z pražských věží.

Už když jsem se ubíral ze židovské obce za panem Mořicem, věděl jsem, že je vyhráno.

Kipa mi ležela na hlavě tak lehce, že jsem ji ani necítil. Dokázal jsem zvednout hlavu, jak mi připadalo, nějak snáze. Snad proto, že mi výhled nestínila krempa klobouku, který zůstal na hlavě pana Feuerabenda. Pak jsem si to ale uvědomil. To zvláštní ticho. Jindy zas podivné ševelení. Poznámky, které přicházely odkudsi z boku, zezadu. Když jsem se ohlédl, spatřil jsem jen nevinné pohledy spořádaných měšťanů.

Nemohl jsem se ale přeslechnout.

„Hele, žid,“ ozývalo se v obou zemských jazycích. Najednou jsem pochopil, proč pánové z obce nosí na hlavách klobouky i kipy. Nechtěli přivádět do rozpaků pana Mořice ani nikoho jiného, docela nikoho. I po ulicích jistě chodili v kloboucích. Na pečlivě udržovaných vinohradských chodnících jsem totiž nikdy nikoho s kipou neviděl.

Tu sametovou čepičku velikosti dlaně jsem nejdříve ani necítil. Teď mi náhle ztěžkla ve vlasech. Její okraje mě začaly svědit, pálit – asi jako když jsem ucítil Josefíniny kypré prstíky anebo pevný stisk paní Marie. Jenže tento oheň plál jinak. Hanebně, jako znamení odsouzence, a nebylo vody, která by ho ulila.

Samozřejmě, mohl jsem si čepičku sundat. Vklouzla by mi do kapsy snadno, jako kapesní šátek, jako tabatěrka či portmonka. Vlastně ještě lehčeji, vždyť byla docela bez obsahu.

A pak jsem si vzpomněl na výrazy pánů z obce, udivené, zkoumavé a soucitné.

Nikdy jsem nikam nezapadal – odevždy jsem nikam nepatřil. Náhle mi přišlo, že oni pánové jsou na tom trochu podobně. Přes všechny sebevědomé plány na výstavbu velkolepé synagogy hovořili s lehkým odstínem nejistoty. Věděli, co stavba konkurující největšímu vinohradskému kostelu způsobí. Těšili se na to a báli se toho zároveň. Všichni ti úspěšní muži sídlící ve velkých vinohradských bytech ve vzdušně proponovaných domech. Výší svých příjmů patřili právě sem, a stejně si tu připadali maličko nesamozřejmě.

Právě jako já.

Věže synagogy se mi propletly s věžemi křesťanského chrámu. Najednou jsem pochopil, proč chtěli hnát synagogu tak vysoko. Napřímil jsem se. Nesundal jsem si kipu, nesl jsem ji na hlavě jako svůj osud, jako svou mušli, ze které nakonec přece jen vytryskne vodomet.

Pan Mořic spokojeně pokýval hlavou, když jsem ho zpravil o vinohradské objednávce povozů a kádí.

„Co to máte na hlavě, Josefe?“ zeptal se mě při odchodu. Jeho hlas náhle vybočil z obvyklé zasněné spokojenosti. Pokrčil jsem rameny. „Já jsem chtěl… já jsem nechtěl…,“ pokoušel jsem se odpovědět.

„Já vám rozumím. Chtěl jste být jako ostatní,“ přikývl pan Mořic, jako by mluvil o něčem, co důvěrně zná ze své zkušenosti.

* * *

„Tak jak pokračujeme?“ zeptal se mě sochař Schnirch. Plnovous se mu v měkkém odpoledním slunci myticky blyskotal. Čekal jsem, že naopak on pohovoří o tom, jak se mu daří s návrhy na výzdobu interiérů vily. A že tam stavební práce postupují dobře, o tom věděl. Schnirch si však zasmušile prohraboval plnovous. Přišlo mi, že jeho sochařská pravice se vynořila celá lesklá, jako by ji vytáhl z moře při západu slunce.

„Musejí si být podobné a zároveň být jiné.“

Nepohnutě jsem ho sledoval.

„Navíc – ta perspektiva. Odkud se na ně budou lidé dívat? Zespodu.“

I to ještě mohlo odpovídat popisu výzdoby vily, přesto jsem si začínal být jistý, že nás unášejí jiné mořské proudy.

„Budou mít pocit, jako by se chystaly rozjet a zřítit se na ně. Anebo vystoupat na oblohu.“

To se mi líbilo. Představil jsem si sluneční vůz Faetonův.

„Trigy, mé milované trigy,“ povzdechl si Schnirch s napětím, nervozitou i s potlačovanou rozkoší. „Mé vrcholné dílo.“

A vskutku. Zakázka na trigy, které měly zdobit střechu Národního divadla, byla tou nejdůležitější v jeho životě. Měly se stát novým orientačním bodem Prahy. Dvěma majáky označujícími bezpečný vjezd do přístavu českého umění. Chtěl, aby byly v pohybu, ba přímo v letu, a přitom nepochybně označovaly střed.

„Už ne hrad českých králů bude centrem! Chceme republiku, jež bude mít svůj parlament jinde. A prozatím si její sídlo zbudujeme tam, kde se daří múzám,“ básnil Schnirch. „Jak jen se ten materiál vzpírá!“ Mnul si vášnivě ruce. „Kdyby tak sochy měly pocity,“ pokukoval po mně, „co by nám asi řekly?“

Něco jsem o tom věděl. Vzal jsem to jako takový malý žertík mezi námi dvěma.

„Všechny ty nakročené nohy a pozdvižené paže! To není jako jedna stojící mužská postava, byť s mušlí nad hlavou.“

Oba jsme se podívali na Neptuna. Schnirch zálibně, já poněkud nejistě. Kamenný muž zastíněný mušlí mě nezradil.

„Tak jak pokračujeme?“ zopakoval vousáč otázku a znovu si promnul ruce. Tentokrát už jsem musel dát najevo zdvořilé rozpaky. „Inu, s Josefínkou!“ upřesnil. „To je krasavice, že? Pravá dcera českého národa! Ty tvary…“

„Slečnu Josefínku zvu k procházkám v naší čarokrásné Grébovce ozdobené vaším umem, mistře,“ odpověděl jsem co nejuctivěji.

„No to si dovedu představit. A dál?“

„Co dál?“

„Kam ty vaše procházky – jaksi – vedou?“

„Nepřekvapí vás, že obvykle vyhledáváme právě Neptunovu jeskyni.“

„A…?“

„Však víte – je skvostná.“

„Josefe, jsme oba dospělí muži, navíc bratři. V Sokole i jinak – spjati národní myšlenkou a uměleckým dílem. Víte, neseznámil jsem vás jenom tak. Jaký krásný, sošný pár, pomyslel jsem si. A český až do morku kostí.“

Na znamení díků jsem se uklonil.

„Pochopte, bratr Blahnout se vyptává. Jistě budete souhlasit, že s ním si nemůžeme zahrávat. Sestřino štěstí mu přirozeně leží na srdci.“

Dál jsem naslouchal.

„Josefe, jste urostlý chlap, už ne nejmladší – nikdy jste nepomýšlel na založení rodiny?“

Vytřeštil jsem na něj oči. Neměl jsem žádnou domácnost, což jsem před všemi úspěšně tajil. Umělá jeskyně neposkytovala to nejvhodnější ubytování.

„Nejdřív musím dokončit svůj úkol,“ vzchopil jsem se.

„Ale neblázněte, Josefínka je pěkný úkol sám o sobě, ne? Ty její jemné vlásky, ty její růžovomodré stínky pod očima,“ prokazoval sochař svůj pozorovatelský talent, „sám bych si dal říct.“ Jeho smích byl bouřlivý, jaksi barevný, málem se leskl jako jeho plnovous.

„Musím dokončit tento pozemský ráj,“ vypůjčil jsem si slova pana Mořice a tak jako on opsal pravicí půlkruh.

„A sakra. No, to máte recht,“ zachmuřil se Schnirch. „Já dokud nedodělám ty trigy…“ a zabředli jsme do obvyklého rozhovoru o uměleckých úkolech, které nás čekají.

Musel jsem si uvědomit zvláštní pohledy, kterými mě Josefínka začala častovat. Vždy se mi přitom vyvinula z náručí, protože naše objetí se stávala čím dál ohnivějšími. Upřela na mě svá očka s jakousi nevyřčenou otázkou. A pak se obvykle zeptala na nádržky.

Kromě té hlavní, pod sochou Neptuna, byly v jeskyni ještě další, propojené důmyslným systémem. Rád jsem vysvětloval, jak bude jednou fungovat. A přitom jsem cítil, že ty drobné divy zahradního dekoratérství nejsou pravým předmětem Josefínčiných dotazů. Mířila hlouběji. Už nechtěla zůstávat na povrchu. A popravdě řečeno, ani jsme tam nezůstávali. Naše doteky byly stále plastičtější, jako bychom ohmatávali sochu, která se nám tvoří pod rukama. Znal jsem Josefínčinu vlahou pleť do posledního záhybu. A stejně jsem si po každém našem setkání mohl zapsat do paměti další. Takhle to nemohlo pokračovat. Takhle to muselo pokračovat.

„Proč mě někdy nepozvete k sobě domů, Josefe?“ zeptala se mě jednou. Ten růžovomodrý pohled už byl zase tady.

„Žiju velmi skromně, styděl bych se vzít vás do svého nehostinného obydlí.“

„Však vy byste mě tam dokázal zahřát. Znamená to tedy, že šetříte? Máte plány do budoucna, viďte?“

„Ano!“ zvolal jsem a začal líčit instalaci nášlapných orchestrionů, které budou po dokončení Grébovky vyhrávat návštěvníkům.

„Vídáte často bratra?“ oblažila mě dalším kyprým a přitom propastným pohledem.

„Samozřejmě, vždy při cvičení! Paže tuž – vlasti služ,“ napodobil jsem Blahnoutovy bujaré, hřmotné výkřiky.

„Víte, já bych nechtěla, aby se vás bratr začal ptát. On to dovede velmi důrazně.“

„Na co by se mě měl ptát?“

„Přece na to, co bude dál.“

„K instalaci orchestrionů přikročíme ještě letos,“ odpověděl jsem pevně.

„Ach, Josefe. Vy jste přece jen umělec. Člověk by někdy řekl, že máte v hlavě jen ty své štuky.“

„Ne… hmmmm,“ protestoval jsem s ústy plnými její pleti, „ani malířská výzdoba vily není bez zajímavosti.“

„A tam dole…?“

„Hmmmhmmm?“

„Budou tam taky nějaké nádržky?“

Snažil jsem se ji ujistit, že podzemí vily bude důkladně odizolováno, a přesto jsem měl pocit, že jednu nádržku máme na dosah ruky.

* * *

Josefínka mě lákala dál a dál do svých nádržek. Ona sama byla stále vábivější, jako božská příroda, když se vyhoupne na sám vrchol léta. Měl jsem pocit, že mytické vánky mi neustále fičí kolem čela. A zároveň – nemohl jsem si pomoci. Cosi se ve mně vzpěčovalo. Cosi ve mně tuhlo a kamenělo, znovu jsem se stával sochou na soklu.

Nevěděl jsem, jestli jsem schopen žít v obvyklé domácnosti. Například v jednom z těch domů, které kvapně rostly na pozemcích vykupovaných vinohradskou obcí od německých majitelů. Dokázal bych to? Obešel bych se bez Grébovky za večerů, za nocí a brzkých rán? Dokázal bych se uvolnit bez svého soklu?

Nevěřil jsem tomu.

„Jsi tak impozantní… a zároveň tak nezralý,“ podivovala se Josefínka. „Vždyť ty jsi jako děcko. Čeho se bojíš? Já mám děti ráda…,“ dodávala žertovně a ve mně se zvedalo další sladké napětí, mámivé trnutí.

A když jsem neodpovídal, nenechala se zmást tím, že jsem měl ruce a ústa plná její kypré pleti.

„Já se bojím bratra,“ vedla konverzaci dál, pochmurně.

„Je to dobrý cvičenec, ale na kolovadlech ho předhoním,“ zvážil jsem situaci.

„Ty blázínku. Život není šaškování na nářadí.“

„Že právě ty budeš takhle mluvit?“ vzpomněl jsem si na její vlastenecké pohledy, kterými mě častovala z galerie. „Co by byl jiného? Sokolská cvičení jsou přece přípravou na to velké, na to skutečné, co teprve přijde.“

„To velké by mohlo přijít právě teď,“ zamumlala, zatímco tála v mých štukatérských prstech.

Poddávala se mi a i já se blaženě poddával, jako bych se na svém podstavci zanořoval do nádržky, která se náhle zdála být bezedná. „Vem si mě,“ mumlala vášnivě, já jsem strnul – a pak jsem se neovládl. Konečně jsem pro jednou vystoupil ze své sošnosti, abych trýznivě ztuhl. Vzhlížela ke mně modravá očka podbarvená růžovými půlměsíčky stínů, které rozkvetly jako plátky růží.

Věděl jsem, že se mi dává celá, beze zbytku, a že nechce nic na oplátku. Nic kromě toho tlukoucího jádra uschovaného kdesi v soše.

„Vezmeš si mě?“ zeptala se mě vzápětí.

„Já ještě…,“ zkusil jsem to. „Já už…,“ pokračoval jsem, ale nic z toho nebylo.

„Jsi ty ale blázínek,“ politovala mě a náhle jako by jí bylo o několik set let víc. „A já jsem blázen.“

Bratr Blahnout mi při cvičení věnoval pohledy, jejichž palčivost soupeřila s leskem plnovousu cvičence Schnircha. Když jsem zdolal přeskokem bradla, učinil totéž, ale odrazil se ještě o celý metr dál před nimi. Pokoušel se vzepřít dvojnásobné činky, než jsem je zvedl já, a se zuřivými, zklamanými výkřiky je nechával zadunět o podlahu. A na kolovadlech létal tak rychle, že se podobal jakémusi ptáku – asi pěkně vykrmené huse, v tom svém běloskvoucím tričku –, ale poslovi bohů přece jen ne.

Nemluvil se mnou. Byli jsme bratři. Zato se pustil do Josefínky.

„Prý za to může tvoje umění,“ štkala. „Měla jsem si vybrat někoho solidnějšího. Vy majstři jste bohémové.“

„Jsem zároveň příkladným cvičencem,“ ujistil jsem ji, „a oceňovaným řemeslníkem.“

„Tím hůř! Cožpak někdo může žít pořád jenom v té své jeskyni jako ty? Chodíš ty vůbec někam jinam?“ Oči se jí zalily slzami a ještě víc zmodraly. I stínky pod nimi potemněly. „A co je nejhorší,“ nadechla se, „posluhuješ tomu Němčourovi.“

„Pan Gröbe přece investuje své nemalé zisky v Čechách, jak si všichni pochvalují. A pracuje pro něj i bratr Schnirch.“

„No ano. Jenže ten vezme tu mrzkou mzdu a oddává se vlasteneckým úkolům. Jeho trigy budou pýchou celého národa. A ty? Stavíš letohrádek pro jednoho zazobance.“

V srdci mě bodla neznámá jehla. Poprvé jsem ucítil, jak chutná křivda. Jak se propaluje do živého masa, protože proti ní není léku.

„Já přece Grébovku nestavím jenom pro něj.“

„A pro koho?“

„Ty to nevíš? Přece… pro nás.“

„To je stejně bláznivý sen, jako jsou fantazie toho tvého pana Mořice. Grébovka ti nepatří. Jsme tady jenom proto, že mě sem propašuješ. A tam venku, tam čeká skutečný svět. Nevěříš? Tak to znamená, že bratr měl pravdu. Nic jsi mi nedal. Rozcházíme se a já ti ani nemám co vrátit.“

Opravdu ne? Když jsem se spouštěl do té mámivé nádržky, dal jsem jí přece všechno. Teď jsem měl ovšem v dlani jen trochu skelné drti odrolené z cementové omítky. Z těch míst, do kterých jsem při našem souznění zatínal prsty.

„Josefínko, neodcházej. A jestli odejdeš – vždycky se můžeš vrátit. Zavoláš na mě přes zeď a…“ Že bychom se setkali v tělocvičně, to jsem vzhledem k bedlivé přítomnosti bratra Blahnouta předem vyloučil.

„Vždycky jsem to byla já, kdo volal, kdo se domlouval a doprošoval. Bylo to s tebou takové – umělecké,“ přeběhl jí po tváři poslední ruměnec. Vzápětí se ovládla do podoby spořádané měšťanské dcerky.

Nedovedl jsem si tehdy představit, že lidé odcházejí – a už se nevrátí. Báje jsou přece plné zázračných zvratů, na které se čeká jedno malé nekonečno, ale které nakonec přijdou. S lidmi je to jinak, jak jsem se měl dozvědět.

„Zahrabeš se tady,“ řekla mi ještě vyčítavě. Toužebně jsem si to v tom okamžiku přál, zároveň jsem se toho děsil. Opravdu tady zůstanu trčet jako nějaký kamenný panák? Mohl jsem uchopit svou mušli a pokusit se rozdmýchat Josefínčiny city. Jenže jsem věděl, že zároveň bych se rozcitlivěl i já. A i nejušlechtilejší kámen může zničit puklina. Zachytí se v ní voda, přijde mráz, protože ani božské vánky nevanou věčně… Dosud jsem byl krytý svou mušlí, kterou jsem držel nad hlavou. Teď už ne.

Bratr Blahnout to tentokrát vzal do vlastních rukou. Za udivených pohledů Bohuslava Schnircha odvlekl Josefínku z galerie a představil ji bratrovi Patočkovi – malíři pokojů. Měl jsem to brát jako výsměch svému uměleckému založení? Místo poslání živnost? Místo pozemského ráje pokoj vymalovaný na růžovo?

Nemohl jsem to probrat s nikým jiným než s bratrem Schnirchem. „Proti těm mým trigám jsou ženské úplně neškodné. Trigy mě trápí tak, že na ně nemám ani pomyšlení,“ postěžoval si mi. Ještě před posledním setkáním s Josefínkou bych mu dokonale rozuměl. Teď jsem se na něj jen nechápavě zahleděl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Neptunova jeskyně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.