Tato publikace vyšla ve spolupráci s Ústavem hospodářských a sociálních dějin Filozofické fakulty Univerzity Karlovy a v rámci řešení projektu Centra pro transdisciplinární výzkum násilí, traumatu a spravedlnosti poskytovaného Univerzitou Karlovou (UNCE/HUM/009).

Recenzovali:

Doc. Mgr. Matěj Spurný, Ph.D.

PhDr. Petr Novák, Ph.D.

Copyright © Marek Jandák, 2018

Photos © Archiv KMA, Dánský národní archiv,

Tomáš Dousek, Martin Dubánek, Národní archiv ČR,

Jan Šramar, Vojenský historický archiv, 2018

Illustration © Marek Jandák, 2018

Drawings © Martin Ďásek, 2018

Cover © Karel Kárász, 2018

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2018

ISBN 978-80-7557-103-8 (print)

ISBN 978-80-7557-525-1 (ePub)

ISBN 978-80-7557-525-8 (mobi)

ISBN 978-80-7557-526-5 (pdf)

Mým prarodičům, Věře Partíkové (1946–2016),

Stanislavu Partíkovi (1943–2016), Haně Jandákové (1940–2017)

a Josefu Jandákovi (1937–2018).

Obsah

Úvod

I. ČÁST: HISTORIE ARMÉNSKÉ GENOCIDY

Kraj Araratu a jeho minulost

Geografie regionu

Arméni

Kurdové

Čerkesové

Asyřané

Řekové

Turci a Osmanská říše

Osmanští Arméni a chřadnoucí impérium v devatenáctém století

Ve stínu doby

Osmanská říše v období změn a úpadku

Na cestě od milletu k modernímu arménskému národu

Sultán Abdülhamit II. a jeho konzervativní vláda

Mládí a nástup na trůn

Velká východní krize

Vnitřní politika

Hamídíjské pluky

Demografie a politika

Charakter arménského osídlení

Národní povaha versus stereotypy

Počet arménských obyvatel před genocidou

Nový význam demografie v éře nacionalismu

Počátky arménského revolučního hnutí

Příčiny vzniku

Rusko-turecká válka

Armenakan, hnčakovci a dašnaci

Revoluční teorie v praxi

Turci a Arméni českýma očima v devatenáctém století

Od „strašlivého Turka“ k „tureckému hospodářství“

Křesťan, vychytralec a oběť

Hamídíjské masakry (1895–1896)

Obraz masakrů v českém tisku na příkladu deníku Národní politika

Konec starého režimu, demokracie s krátkým dechem a vláda jedné strany

Soumrak hamídíjského režimu

Od revoluce k adanskému masakru

Balkánská katastrofa a konec demokracie v říši

Otázka autonomie a konec spolupráce arménských a tureckých revolucionářů

Co vedlo ke genocidě?

Slovo Raphaela Lemkina

Průběh genocidy (1915–1916)

Etnická homogenizace Anatólie

Na prahu totální války

Organizace

Ozbrojený odpor

Druhá fáze

Čísla

Popírání zločinů spojence na příkladu deníku Národní politika

Dohra

Etnické čištění a utváření národních hranic

Sonda do násilí páchaného vůči muslimům na jaře 1918

Několik základních poznámek k interpretaci masového násilí

Poválečné vojenské soudy v Osmanské říši

Pokusy dohodových mocností o stíhání osmanských podezřelých z válečných zločinů

Operace Nemesis

Reflexe aghetu v poválečné Národní politice

Turecká společnost a její ohlížení se nazpět

Kemalistická diktatura

Problémová demokracie

Potýkání se s dědictvím aghetu

Arméni po aghetu

Jak žít dál?

Sovětská Arménie

Konflikt o Náhorní Karabach

Diaspora

Terorismus

Výzkum, aktivismus a uznání

Turečtí Arméni

Důkazní břemeno

Jak poznáváme minulost

Výpovědi přeživších

Svědectví cizinců

Osmanské oficiální dokumenty

Podoby popírání

Koncept

Psychologie

Analýza argumentace Kamurana Gürüna

Institucionální pozadí

Další zástupci, argumenty a postupy

Cena

Různé strategie boje s popíráním

Češi a arménská otázka: shrnutí a aktualizace

Shrnutí vývoje obrazu arménské otázkyv Národní politice

Čas zapomnění

Obnovení zájmu na přelomu milénia

II. ČÁST: OČIMA ZAHRANIČNÍCH SVĚDKŮ

Maria Jacobsenová a komunita cizinců v Harpútu a Mezrehu

Dráha misionářky

Cizinci v Harpútu a Mezrehu

Domovní prohlídky, masové zatýkání a mučení: paralyzace arménské komunity

Počátek všeobecné deportace: mezi zoufalstvím a zábleskem naděje

Podoby genocidy a gender

Masakr: muži a některé celé transporty

Pochody smrti: ženy, děti a staří lidé

Asimilace: děti a mladé ženy

„Život na vrcholu činné sopky“

Karel Hansa v Sýrii a Československu

Ze špatného žáka spisovatelem

Velká cesta

Práce pro arménské sirotky v Československu

Epilog k druhé části

Závěr

Jazyková poznámka

Poděkování

Seznam použité literatury

Prameny

Literatura

Rejstřík

Summary

Úvod

Každá řádka pojednávající o ukrutnostech a bezpráví páchaných na nevinných obětech probouzí běsy. Prolitá krev, která se již dávno vsákla do země, znovu rudne s každým slovem a udržuje staré křivdy stále bolestné a záštiplné. Když čteme o vraždě či o znásilnění, nejběžnějšími reakcemi bývají – pokud se vůbec dostaví v dnešním veřejném prostoru přeplněném často nahodilými a povrchními zprávami o násilí z celého světa – zlost, pocit hluboké, ospravedlněné nenávisti k pachateli nebo nutkání po fyzické pomstě. Všechny tyto spontánní pocity mají společného jmenovatele v tom, že „zlo“ hledají vně sebe. Na vině je pachatel, skupina pachatelů, ba dokonce národ pachatelů, kteří jsou zlí ze své podstaty.

Dotyčná forma intuitivní reakce na příběhy o bezpráví staví na nevyřčeném předpokladu vlastní morální převahy. Právě tuto ošidnou a samolibou představu o vlastní čistotě bychom měli co nejčastěji vystavovat přísným skrupulím. Možná právě váš stolní počítač nebo mobilní telefon obsahují součástky vyrobené z kobaltu, který v Demokratické republice Kongo vytěžili dětští otroci. Velká část našich oděvů je šita v Asii chudými dělníky bez budoucnosti. A stejně tak je dnes obtížné dát si oběd, aniž bychom se nestali zákazníky průmyslu, který týrá zvířata. Abych parafrázoval slova písně kanadské aktivistky indiánského původu Buffy Sainte-Marieové: „Rozkazy již nepřicházejí z daleka, přicházejí ode mne a od tebe.“1

Laskavý čtenář se může na stránkách této knihy obeznámit s genocidou Arménů, ale neměl by nabývat dojmu, že samotným odsouzením probíraných ukrutností se stoletým odstupem získává morální převahu nad pachateli. Abychom se mohli oprávněně cítit z morálního hlediska nadřazeni dejme tomu četníkovi, který se podílel na pochodech smrti či na masakrech, museli bychom ve srovnatelné situaci být a v ní obstát lépe nežli on. Kdybychom stáli v jeho botách a byli vystaveni stejnému běhu okolností, tlaku nadřízených důstojníků i očekávání kamarádů, valná část z nás by vraždila, stejně jako vraždil on.2 Přijmeme-li tuto úvahu za bernou minci, uvidíme v pachateli ne zrůdu, ale člověka, který chybuje, a především si můžeme uvědomit, že my sami můžeme chybovat – byť naše zkoušky nebývají natolik mezní ani dramatické.

Od roku 1990 se odehrály dvě velké genocidy ve Rwandě a Dárfúru, oběma měla OSN sílu zabránit,3 kdyby se byl našel dostatek politické vůle. V roce 2017 proběhlo etnické čištění muslimských Rohyngů v Barmě.

Ve stínu pokračujících humanitárních tragédií se domnívám, že vědecký výzkum masového násilí není z etického hlediska ospravedlnitelný jako čirá honba za poznáním, ale jeho širším cílem musí být přispění k předcházení novým zločinům. Pokud nebude doceněna tato pochmurná a zavazující zvláštnost badatelského pole, na němž se nyní nalézáme, může role zdejšího výzkumu sklouznout k lhostejnému školometství, jehož konečným cílem bude rozvoj kariér příslušných vědců a rozšiřování zaprášeného kabinetu kuriozit lidské krutosti.

V travnatých horách dnešního východního Turecka začíná koloběh života vždy znovu s táním sněhů na jaře. Údolí a také táhlá úbočí hor se zazelenají, aby v horkém a vyprahlém létě opět zezlátla suchou travou a na podzim se ztratila pod příkrovem nového sněhu. Více než dva a půl tisíce let prožívali tento každoroční cyklus lidé, kterým okolní svět dal jméno Arméni, avšak jaro 1915 se pro ně stalo tím posledním, které měli ve své domovině okusit. Zatýkání, vraždění a pochody smrti do syrské poušti nejen Arménů, ale také menšího křesťanského národa, Asyřanů, si vyžádaly přes milion obětí na životech a definitivně vyvrátily věkovité kořeny obou národů ve východní Anatólii. (Za podobných okolností byli během války a po ní vyhnáni z Anatólie také místní Řekové.) Šlo o jedny z prvních moderních genocid vůbec, které spáchala na svých občanech Osmanská říše vedená tzv. Výborem jednoty a pokroku. Tyto události se později staly v arménské tradici známé jako aghet (pohroma) 4 a mezi Asyřany jako sajfó (meč). Kniha, jíž má čtenář v rukou, se soustředí zejména na arménskou zkušenost.

Při hledání příčin těchto tragédií se ocitneme na přelomu 19. a 20. století v upadající Osmanské říši, jejíž vrchní představitelé hledali nové místo kdysi obávaného státu v době globální dominance evropských koloniálních impérií. Rámec společenských, institucionálních a intelektuálních proměn této epochy učinil pro osmanskou vládu pozdější genocidu vůbec myslitelnou a proveditelnou. Tyto změny sahaly od přenesení těžiště legitimity moci z dynastické na demokraticky-nacionální přes budování centralizovaného státního aparátu až po rozpoutání první světové války, která posunula hranice toho, co bylo nejen v osmanské společnosti považováno za legitimní užití násilí. Všechny tyto historické procesy jsou bytostně moderní, ačkoliv existovaly vedle přežívajících starších struktur, jakými bylo organizované náboženství či demografické složení populace. Byla to však právě nová doba, která od základu proměnila podobu muslimsko-křesťanského soužití jako takového.

V této knize se ovšem nebudeme zabývat pouze tím, jaké byly příčiny genocidy či obecná historie politických rozhodnutí a organizačních opatření, ale přiblížíme si očima zahraničních svědků v provinciích také prožitky jich samotných i obětí událostí jara a léta 1915.

Neusmiřitelným důvodem, proč si dnes stále připomínat aghet, je pokračující zpochybňování, či dokonce popírání genocidy z roku 1915 ze strany tureckých nacionalistických kruhů i oficiálních míst v Ankaře. Jedním z cílů této publikace je objasnit některé stěžejní argumenty popíračů, protože – slovy klasika české literární kritiky Václava Černého – „nevysvětlit znamená pomlouvat, a to i když běží o myšlenku falešnou, neboť pomlouvat lze i lež“.5

Zároveň je třeba zdůraznit, že tato kniha nepoužívá při popisu debaty o aplikovatelnosti pojmu genocida pro události roku 1915 rozlišení mezi tzv. proarménským a protureckým názorovým pólem ve smyslu, že uznání genocidy je bytostně proarménské, zatímco její popírání je naopak proturecké. Jednotliví autoři mohou být z národnostního hlediska předpojatí, ale na základním konstatování historických skutečností není nic proarménského. Co je však závažnější, označit osoby, které zpochybňují závažnost zločinů osmanské vlády proti křesťanským menšinám, za bytostně proturecké, by těmto jedincům servírovalo vítězství v boji o podobu turecké národní identity na zlatém podnose, přestože i mezi tureckými historiky, aktivisty i běžnými občany je zastoupen názor, že k dědictví genocidy je třeba přistupovat bez vytáček a čelem.

Aghet je velmi podstatným místem arménské paměti, které se hluboce dotýká nejintimnějších rodinných historií. Tato pietní stránka vzpomínání na aghet právem zaujímá v kulturním životě arménské komunity výsadní místo. My se jí v následujících kapitolách také dotkneme, vždyť pochopení závažnosti genocidy není možné bez vylíčení zkušeností obětí, u nichž si dovedeme představit lidský rozměr jejich utrpení, na rozdíl od statistiky, kde je lidský život pouhým bodem v číselné řadě. Velký důraz ale také věnujeme kritickému vypořádání se s politizovanými formami paměti na prvoválečné deportace a masakry.

Otevírat téma arménské genocidy jako politikum je přitom odvážné a přínosné zejména v rámci turecké společnosti. Takový druh vzpomínání narušuje do sebe zahleděný dominantní výklad tureckých dějin. Paradoxně vzpomínání na přiznanou genocidu ve skupině spojené prostřednictvím národní identity s pachateli, jak můžeme vidět na příkladu Německa, má pozitivní sklon posilovat sebereflexivní a kritické pojetí dějin, v němž také „naši lidé“ chybují. Politicky zabarvené formy paměti ve skupině, která se stala v minulosti obětí brutálních forem násilí, v sobě naopak mohou skrývat některá úskalí, jež nemusejí být patrná na první pohled. Neustálé soustředění se na křivdy způsobené proti „vlastním lidem“ zde má potenciál posilovat představy o vlastní výlučné roli mučedníků, živit touhu po pomstě a představu, že je vůči ostatním třeba postupovat tvrdě, jinak se historie bude opakovat.

Přihlásit se k odkazu utrpení obětí, které jsou po smrti a nemohou se sami za sebe vyjádřit, je zvláště v politickém kontextu velmi snadné –, proto je třeba zachovávat ostražitost ohledně toho, kdo a s jakým cílem se s trpícími ztotožňuje. Nemělo by nás zaskočit, že arménší i nearménští politikové se k odkazu tragických událostí mohou hlásit s celou řadou svých pragmatických motivů, které nesouvisejí se skutečným respektem vůči obětem. Pokud by vzpomínání na staré křivdy mělo za cíl pouze udržovat při životě starou nenávist, a nikoliv snahu poučení se, usmíření a prevenci nových zločinů, bylo by lepší zapomenout.

I. část

Historie arménské genocidy

Kraj Araratu a jeho minulost

Ještě před tím, než v následujících kapitolách přistoupíme k hledání kořenů tragických událostí roku 1915, načrtneme si obrysy historické a geografické masy, do níž byly tyto kořeny zapuštěny. V dějinném ohledu přiblížíme čtenáři mnohonárodnostní charakter Malé Asie a jižního Kavkazu skrze nejvýznačnější momenty z minulosti Arménů, Turků, Kurdů, Čerkesů, Asyřanů a Řeků. Tento pohled na nemyslitelně složité předivo lidské minulosti prostřednictvím zjednodušující etnické kategorie je pochopitelně značně omezující a je na místě varovat čtenáře před jeho přeceňováním. Poslouží však jako ilustrativní přehled událostí, které dodnes rezonují v kolektivních pamětech jednotlivých etnik či národů v regionu. Kdybychom se toužili ponořit do minulosti tohoto koutu planety, mohli bychom stejně tak dobře zkoumat dějiny říší, tříd a každodennosti, nebo se mikrohistoricky zaměřit na jednu osobu, událost či místo; etnická perspektiva byla vybrána právě pro její význam ve vztahu k modernímu nacionalismu a potažmo arménské genocidě jako takové, nikoliv proto, že by ji bylo možno považovat za vyčerpávající nebo přirozeně dominantní pohled.

Geografie regionu

Hora Ararat (5 137 m n. m.) je nejvyšším vrcholem Arménské vysočiny. Tato velehornatina se rozkládá jednak mezi jezery Sevan, Van a dnes vysychajícím jezerem Urmíja, jednak se protahuje na západ od nich směrem do Malé Asie. Vrcholky hor v této vysočině dosahují běžně výšky od 2 000 do 3 500, výjimečně i přes 4 000 m n. m. Jejich hřebeny se táhnou v rovnoběžných pásech od východu na západ. Hladiny tří největších jezer v oblasti leží v úctyhodných nadmořských výškách 1 900, 1 640 respektive 1 275 m. Ve zdejších horách pramení řeky Eufrat, Tigris, Kura nebo Araks. Klima je zde kontinentální s relativně teplými léty a chladnými zimami bohatými na sníh. Krajina je jen řídce zalesněná a dominují jí velké otevřené pláně rámované úbočími hor. Počasí se v tomto členitém terénu pochopitelně značně liší v závislosti na nadmořské výšce, takže v níže položených údolích se vyskytuje i subtropické podnebí, které by regionu lépe odpovídalo při prostém pohledu na jeho zeměpisnou polohu okolo 40° severní šířky. Arménská vysočina se rozkládá mezi Středozemním, Černým a Kaspickým mořem, což z ní činí spojnici mezi východem a západem; severem a jihem. Obchod zde vzkvétal již ve starověku. Na druhou stranu členitá krajina a tuhé zimy činily z této velehornatiny těžko přístupný kout, autonomistickou baštu vzdorující kontrole center velkých říší a věčnou periferii.

Arménská vysočina, která se přibližně kryje s územím historické Velké Arménie, zabírá rozlohu okolo 400 000 km^2, což činí asi třináctinásobek rozlohy současné Arménské republiky (29 800 km^2). Musíme proto důsledně rozlišovat mezi Arménií jako historickým geografickým pojmem a současnou Arménskou republikou. Historická Arménie zahrnuje velké části východní Anatólie (tj. Malá Asie) a jižního Kavkazu, přičemž tato oblast byla vždy do různé míry obývána více etnickými skupinami. V době genocidy ji zalidňovali především Arméni, Kurdové a Turci, ale také Řekové, Čerkesové, Asyřané, Jezídové, Tataři (Ázerbájdžánci), Gruzíni a mnohá další menší etnika.6 Současná Arménská republika je oproti tomu jen poměrně malým státním celkem (o rozloze ani ne tří Středočeských krajů) v okolí jezera Sevan. Hlavním městem této mladé postsovětské země je Jerevan a její obyvatelstvo tvoří z drtivé většiny etničtí Arméni (až 98 %) v počtu zhruba tří milionů.

Na severovýchodě Arménská vysočina splývá s Malým Kavkazem, který se rozkládá rovnoběžně s masou Velkého Kavkazu, od něhož jej v dnešní Gruzii a Ázerbájdžánu dělí tok řeky Kury. Na jihovýchodě odděluje Arménskou vysočinu od íránských pohoří řeka Araks. Na jihu pak sousedí s Mezopotámií, kterou s výjimkou úrodných údolí Eufratu a Tigridu tvoří převážně pouště a polopouště. Na západě Arménská vysočina přechází do Taurusu, Anatolské náhorní plošiny a na severozápadě uzavírá kruh Pontské pohoří.

Právě na tomto jejím západním rozhraní se ve starověku rozkládaly na severozápad a jihozápad od Velké Arménie menší arménské státy Malá Arménie a Soféna. Později ve středověku utvořili arménští emigranti vlastní stát v Kilíkii, v nížině pod horským masivem Taurusu u Středozemního moře (v blízkosti dnešního tureckého města Adany), který bývá označován jako maloarménské království, ačkoliv se rozkládal mimo území starověké Malé Arménie.

V Anatólii panují velké rozdíly mezi pobřežními oblastmi s příhodnějším vlhčím klimatem a suchým horským vnitrozemím s kontinentálním podnebím. S ohledem na to nepřekvapí, že až do 20. století bylo hlavní maloasijskou dopravní tepnou moře, nikoli těžko přístupná pevnina, přičemž zde se lodní cesty již od doby římských císařů přirozeně sbíhaly v Konstantinopoli.

Dnes leží Arménská vysočina na území východního Turecka, Arménie, Gruzie, Ázerbájdžánu a Íránu. Samotná hora Ararat, u níž podle biblického vyprávění přistál Noe se svou archou, se nachází v Turecku poblíž jeho východních hranic. Z arménské strany údolí řeky Araks i z hlavního města Jerevanu je na horu s převýšením více než 4 000 m majestátní výhled. Tato scenérie nese pro většinu Arménů stále velmi silný symbolický náboj. Arménie má Ararat ve státním znaku, jmenuje se po něm jedno z jejích měst, jeden její kraj, prvoligové fotbalové mužstvo, slavný koňak i méně slavné cigarety. Arménskou historii 20. století bychom tak po vzoru titulu knihy amerického historika Ronalda Sunyho mohli lakonicky charakterizovat jako „vyhlížení k Araratu“.7

Arméni

Podle legendy, kterou zaznamenal otec arménského dějepisectví, Mojžíš Chorénský, sahá původ arménského národa až k mytickému praotci Hajku Lukostřelci, potomku Noema po linii jeho syna Jáfeta a pravnuka Thorgoma.8 Hajk po zhroucení babylónské věže povstal proti despotovi Belovi a se svými stoupenci uprchl na sever do hor až k úpatí Araratu a břehům jezera Van. Bel Hajka a jeho věrné pronásledoval, avšak v boji podobném zápasu Davida s Goliášem arménský praotec tyrana přemohl a zabil. Na paměť toho zve lid z kraje pod Araratem sám sebe Haj a své zemi říká Hajastan.9

Arménské státy napříč historií.

Skutečná historická pravlast Arménů však pravděpodobně leží na jihu Balkánského poloostrova. Jejich příchod do východní Anatólie je spojován se stěhováním tzv. mořských národů. Vydělili se patrně z trácko-frýžských kmenů pravděpodobně již někdy okolo roku 1200 př. n. l. a pokračovali dále na východ až do budoucí Arménie.10 Zde se rozkládalo království Urartu, velký rival novoasyrské říše, jehož vládnoucí třída užívala jazyk odlišný od protoarménštiny. Podrobnosti zániku Urartu a rané arménské etnogeneze jsou doposud nejasné, jisté však je, že v 6. stol. př. n. l. v zemi, kterou zmítaly útoky Skythů, Kimmériů a Médů, převládl arménský živel v čele s místní dynastií Orontovců. Arménie zažila panství Médů, stala se perskou satrapií a nakrátko se ocitla i pod seleukovskou nadvládou. Po bitvě u Magnésie (190 př. n. l.), kde byl seleukovský král Antiochos III. Megás na hlavu poražen římskou republikou, nastoupila nová arménská dynastie Artaxiovců cestu k samostatnosti a expanzi. Největšího rozmachu dosáhla helénistická Arménie za vlády Tigrana II. Velikého (95–55 př. n. l.), kterému se podařilo srazit na kolena oslabenou seleukovskou říši a vybudovat nakrátko svou vlastní arménskou říši. Toto malé impérium začalo uvadat již za Tigranova života. Na vině byla římská expanze. Arménie se následně stala nárazníkovým státem mezi Římany a Parthy. Příznačné pro toto období je, že zakladatel v pořadí již třetí arménské dynastie Aršakovců Tiridat I. (64–80 n. l.) byl bratrem parthského krále Vologase, ale dle dohody s Římany byl korunován císařem Neronem.11

Stěžejními momenty v procesu utváření arménské národní identity bylo přijetí křesťanství a následný vznik autokefální Arménské apoštolské církve. Arméni se dozvídali od svých kněží, že jsou „Bohem vyvoleným“ národem, druhým po Židech, kteří podle nich smlouvu s Bohem odvrhli. První křesťanský národ měl sklony vysvětlovat si aghety (pohromy), které jej stíhaly, jako boží trest, jejž musí výjimečný lid strpět, aby se očistil ze svých hříchů a obstál tak před Všemohoucím.12 Oficiální konverze od zoroastrismu ke křesťanství bývá tradicí datována k roku 301 n. l.13 Podle legendy arménský král Tiridat III. pronásledoval ve své zemi křesťany. Jedním z těchto vyznavačů Ježíše Krista byl i Řehoř Osvětitel,14 kterého král uvrhl na třináct let do temné kobky. Navíc se na Řehoře vztahovala i krevní msta za smrt Tiridatova otce z rukou Řehořových příbuzných. Krále Tiridata však za trest kvůli bezpráví, které napáchal, posedlo šílenství. Teprve potom byl Řehoř osvobozen a zázračně Tiridata vyléčil. Uzdravený král dal demonstrativně zničit Anáhitin chrám v Achtišatu a přestoupil ke křesťanství.

Zlatý věk zažila arménská křesťanská kultura o sto let později, v první polovině 5. století. To je doba, kdy Mersop Maštoc sestavil arménské písmo. Vedle něho působili i další „svatí překladatelé“, kteří převedli do arménštiny Bibli a další stěžejní texty, a to na vysoké jazykové úrovni. Vznikl pozdější liturgický jazyk grabar. Zrodil se tak kult psaného slova a vzdělání. Rukopisům, tedy jakýmsi schránám obsahujícím poselství o pravé podstatě a smyslu světa, byla dokonce připisována magická moc (například léčebná).

Po ztrátě samostatnosti Arménie ve 12. století byly světské elity přivedeny na pokraj zániku a kněží se až do poloviny 19. století stali skutečnými vůdci a učiteli národa, k nimž měli Arméni zcela výjimečný vztah.15 Vedle překrásně iluminovaných rukopisů se arménské sakrální umění může pochlubit především svébytnou architekturou kostelů a klášterů a umně tesanými stélami s motivem kříže jako stromu života, tzv. chačkary. Arménská církev musela o své místo na slunci po staletí soupeřit s řadou vnějších i vnitřních nepřátel. Šíření křesťanství v Arménii vyvolávalo již ve starověku silný odpor u perských králů, kteří byli vyznavači do té doby dominantního zoroastrismu. Arménská církev se definitivně osamostatnila od patriarchátu v Konstantinopoli, když její představitelé na koncilu v arménském městě Dvin odmítli chalkedonské vyznání.16 Osamostatnění arménské církve, tradičně datované do roku 552 po Kristu, je také počátkem arménského letopočtu. Silnými protivníky arménské církve byla i různá z jejího pohledu heretická hnutí, především paulikiáni, a v neposlední řadě islám. Náboženská identita postavila nejdříve pevnou hráz mezi „lépe narozené“ Armény a „chalkedonce“, tj. heretiky chalkedonského vyznání, představované především Byzantinci, a později zamezila pohlcení „jinými národy“, bezvěrci, „lidem s ústy z drštěk“, tj. muslimy.17 Víra se stala mezníkem i základním kamenem arménské civilizace.

V roce 428 n. l. skončila vláda dynastie Aršakovců a spolu s ní na několik staletí zmizelo i arménské království. Následovalo panství Peršanů a Byzantinců v Arménii. Perští Sasánovci viděli v arménských křesťanech pátou kolonu římské moci a pokusili se silou zvrátit jejich století a půl starou konverzi, což vyvolalo ostrou reakci v podobě arménské ozbrojené vzpoury. V roce 451 se strhla bitva u vesnice Avarajru – jednoho z nejdůležitějších míst arménské paměti. Povstalce vedl do boje proti perské přesile Vardan Mamikonian. I přes hrdinské oběti byl arménský útok odražen. Bitva byla ztracena, Vardan padl a s ním mnoho tisíc dalších nahataků, v arménské tradici mučedníků za víru. Odboj však pokračoval dál. Arméni si na perské říši, jejíž byli až do nástupu arabské expanze součástí, nakonec vybojovali náboženskou svobodu zajištěnou nvarsakskou smlouvou (484).

Arabská expanze vyvrátila sasánovskou Persii, ochromila byzantskou moc a na dvě století pohltila Arménii (654–861). Arménské království obnovila až bagratovská dynastie (861–1045) vládnoucí z bohatého města, zvaného město tisíce a jednoho kostela, Ani.18 Navzdory svému vedoucímu postavení Bagratovci nedokázali Arménii sjednotit. Také další méně významná knížata užívala královský titul.19 Pád města Ani pod byzantským náporem (1045) znamenal začátek konce arménské samostatnosti ve staré vlasti (Jerkir), stejně jako významného postavení arménské šlechty.20

Rozběhl se kolotoč rozsáhlé emigrace. Arménská kulturní centra se přesunula mimo Jerkir. Po Byzantincích přišli do země Seldžukové a k moci se nově tlačili i kurdští náčelníci. Arménií se prohnali Mongolové. Později horskou zemi zasáhly běsy, které na svět vypustil Tímúr Lenk. Jerkir se stal také jevištěm válek mezi turkmenskými kmenovými svazy Černých a Bílých ovcí. V 16. století se politická mapa regionu alespoň částečně stabilizovala. Arménii si mezi sebe rozdělily Osmanská říše a safíjovská Persie, které zde měřily své síly v bitvě za bitvou (Jerevan změnil od 16. do 18. století svého pána čtrnáctkrát). V mateřské zemi nebyl pro Armény prostor pro kulturní rozlet, jehož centra se přemístila do diaspory.

Arménské knížectví a posléze království v Kilíkii^21 (1080–1375) vzniklo mimo historickou vlast. Etničtí Arméni v něm nikdy netvořili většinu obyvatelstva, přesto zde jejich kultura zažila svou „renesanci“, „stříbrný věk“. Nejvýznamnějším katholikem (hlavou arménské církve) z Kilíkie byl bezesporu Nerses Šnorhali (1166–1173). Byl to právě tento duchovní, kdo zavedl vedle dalších svých významných počinů i kult svatého Vardana, mučedníka z bitvy u Avarajru.22 Tak se v arménské kultuře zrodil vzor spravedlivého odboje hodný posvátné úcty a následování.

Malý kosmopolitní stát v přímořské Kilíkii otevřel Arménům okno na západ. Jeho historii provázela úzká kooperace s křižáckými státy. Rušné levantské přístavy byly místem čilé materiální i kulturní výměny. Z franckých a persko-arabských vlivů se zde zrodil nový žánr arménské literatury, v doposud vážném písemnictví psaném archaickým posvátným grabarem se začala prosazovat trubadúrská (ašughská) lyrika skládaná v nové literární řeči – střední arménštině, jež byla přístupná i prostému lidu. Mezi hlavní motivy této poezie patřilo kromě nešťastné lásky také téma exilu, osamocení a vykořeněnosti (gharib), které je tolik typické pro diasporní národy a jehož ztělesněním byl obraz „osamělého jestřába odděleného od svého hejna“.23 Kilíkijské království zaniklo roku 1375 pod náporem mamlúků a s ním skončila až do roku 1918 také arménská státnost.

Arméni jsou nejmladším ze tří klasických diasporních národů na Blízkém východu, mezi něž náleží také Řekové a Židé. Arménů žijících v exilu začalo přibývat již po invazích Byzantinců a Seldžuků v 11. století a jejich komunity mohutněly ve vlnách s každým aghetem, který postihl Jerkir. Diaspora se postupně rozprostřela napříč Evropou, Blízkým východem, Ruskem a Indií. Obvykle šlo o krajanské komunity soustředěné okolo kostela.

Arméni byli přizpůsobiví, podnikaví a tíhli ke vzdělání, což jim dávalo dobré dispozice pro obchodování. Z obchodu také mnozí zbohatli, a tak vstoupili do povědomí většinových společností v ne vždy zrovna lichotivých stereotypech.24 Lidé z diaspory se neztotožňovali s domácím obyvatelstvem hostitelských zemí, které je zpravidla považovalo za cizí element, a zároveň byli odstřiženi od staré vlasti. Jejich život provázela mentalita obklíčení, jež s sebou nesla zvláštní důraz na vzájemnou solidaritu mezi krajany, udržování tradic či sňatky uvnitř vlastní komunity. Hranice mezi tím, kde končila diaspora a kde začínal Jerkir, byly nejasné. Arméni se nezřídka stávali menšinou i ve své historické vlasti. Výše zmíněné podmínky v diaspoře a činnost národní arménské církve byly hlavními důvody, proč se mezi Armény již od raného středověku rozvinulo poměrně silné národní povědomí. Srovnatelné paralely existovaly opět jen u Řeků a Židů.

V arménské historii se střídala období samostatnosti s érami cizí nadvlády. Nejčastějšimi obrazy starších arménských dějin jsou: Arménie jako věčná periferie mezi západní (Římané, Byzantinci, Osmané) a východní mocností (Parthové, Peršané, Rusové); Arménie rozdělená; Arménie válčištěm; Arménie trpící ranami pohrom; Arménie slabá ve zbrani, ale morálně silná; Arménie pravověrná; Arménie odbojná a nezdolná, nebo naopak jen útrpně snášející „boží trest za své hříchy“. Pro Armény byl typický partikularismus zapříčiněný především častým přeléváním hranic. Arménie měla mnoho historických hlavních měst i sídel katholika, hlavy církve. Také arménský jazyk nese dodnes stopy vnitřního rozčlenění. Arménština byla rozdělena do řady různých, dnes již zpravidla mrtvých dialektů, z nichž byly vytvořeny dvě spisovné variety, západní a východní.

Kurdové

Kurdistán se rozkládá v převážně hornatých oblastech dnešního jihovýchodního Turecka, severozápadního Íránu, severního Iráku a severovýchodní Sýrie. Historická Arménie a Kurdistán se ve východní Anatólii překrývaly, přičemž Kurdové měli ještě v 19. století tendenci migrovat severovýchodním směrem, hlouběji do Arménie.25 Oblast východní Anatólie po staletí zůstávala odlehlým koutem světa, do značné míry obráceným do sebe. Teprve po rusko-turecké válce (1877–1878) a následném Berlínském kongresu (1878) se regionu začalo dostávat světové pozornosti ve spojení s rodící se arménskou otázkou.

Kurdové vytvořili ve středověku i v novověku mnoho kmenových knížectví. Pozvolné přenášení těžiště jejich identity z náboženské a kmenové na „kurdskou národní“ je ve větší míře spojeno až s 20. stoletím, respektive jeho druhou polovinou.V tom se zásadně liší od Arménů, které na národní úrovni po tisíciletí pojila dohromady tradice centralizované státnosti, a především působení Arménské apoštolské církve, byť se tehdy samozřejmě nejednalo o národní identitu v moderním slova smyslu. Kmenová a náboženská rozdrobenost, absence jednotného státního celku, značná zaostalost a rozdělení mezi Persii a Osmanskou říši, to byly hlavní faktory, jež zapříčinily, že Kurdové na prahu moderní doby nedokázali vytvořit vlastní národní stát, ačkoli jich dnes žije v oblasti 30 až 40 milionů.

Nesmírně zajímavou stránkou kurdské kultury je náboženská praxe. Ve starověku převažovaly v Kurdistánu pohanské kulty, později zoroastrismus. Křesťanství zde rovněž získalo určité množství přívrženců. Po vpádu Arabů a století trvající postupné konverzi převládl mezi Kurdy sunnitský islám, který si svou pozici udržel dodnes. Vzhledem k odlehlosti rozsáhlého hornatého regionu, v němž náboženské (i jiné) autority velmi obtížně prosazovaly svou vůli, bylo pro Kurdistán i Arménii typické, že zde v mimořádném počtu vznikaly různé hereze a sekty.

Nejznámější z nich v kurdském prostředí jsou zřejmě Jezídové, unikátní synkretická náboženská skupina, jež absorbovala různé prvky vypůjčené ze zoroastrismu, manicheismu, islámu, křesťanství, judaismu, sabatianismu a šamanismu.26 Sunnitští sousedé páchali na Jezídech mimořádně kruté masakry, které by si bezpochyby zasloužily moderní označení genocida. Kurdové údajně nebyli hluboce zbožní ve smyslu důkladné znalosti islámského učení, ale spíše prostí a pověrčiví, proto lehce podléhali vlivu charismatických šejků, k nimž chovali posvátnou úctu, přisuzovali jim nadpřirozené schopnosti (například čtení myšlenek, porozumění jakémukoli jazyku nebo nezranitelnost) a následovali jejich vedení třeba i do bitvy.27

Původ Kurdů je do značné míry nevyjasněný, ale podle skutečnosti, že kurdština^28 se řadí vedle perštiny, paštštiny a balúčštiny do íránské odnože indoíránské jazykové větve, se dá usuzovat, že Kurdové přišli z východního směru. Někteří kurdští intelektuálové považují starověké Médy za předky Kurdů, ale tato hypotéza dosud není dostatečně podložena.29 Počátky kurdské historie jsou zahaleny tajemstvím. První hojnější zmínky o Kurdech pocházejí až z dob arabské expanze, příznačně již tehdy měli Kurdové pověst bojovných a nepoddajných lidí. Když arabská nadvláda pominula, nastal rozmach poměrně rozsáhlých nezávislých kurdských knížectví (9.–12. století),30 který ukončila až invaze seldžuckých Turků. Zakladatel dynastie Ajjúbovců, přemožitel křižáckých vojsk od Hattínu a dobyvatel Jeruzaléma, Saladin, byl kurdského původu. Z důvodu geografické blízkosti se kurdská historie v mnohém podobá dějinám Arménů. Stejně jako je také Kurdy postihly vpády Seldžuků, Mongolů, Tímúra Lenka, války mezi klany Černých a Bílých ovcí a nakonec rozdělení mezi soupeřící Osmany a Safíjovce. Arméni, Kurdové i další etnika v oblasti se v tomto období stávala oběťmi plenění, násilí či masakrů, ale také rozsáhlých deportací prováděných z moci různých dobyvatelů.

Historie zná Kurdy především jako divoké kočovné pastevce, pro které je typické kmenové uspořádání, ale takový obraz není úplný. Vedle nomádů obývali venkov i města usedlí Kurdové (rája, doslova stádo), kteří byli v obdobném postavení jako místní Arméni, Asyřané a další křesťané s tím rozdílem, že se na ně jako na muslimy nevztahovala specifická diskriminační pravidla určená pro dhimmí (tj. nemuslimy žijící v muslimských zemích).

Kočovné a polokočovné kmeny (aširet) tvořily vládnoucí vrstvu a disponovaly silnými akceschopnými družinami. Právě mezi aširety bylo povědomí kmenové sounáležitosti nejsilnější. Příslušnost k takovému kmeni zaručovala, že ve světě, který ovládal zákon krevní msty, stála za jedincem účinná síla schopná jej ochránit. Navíc i řadoví členové kmene měli zpravidla možnost spolurozhodovat na kmenovém shromáždění. Rájové byli na vůdcích aširetů feudálně závislí, odváděli jim za ochranu různé poplatky a vykonávali robotní povinnosti.

Britský cestovatel Claudius James Rich o vztazích mezi ráji a aširety v roce 1836 napsal: „Jeden z příslušníků kmene se mi přiznal, že klany jsou přesvědčené o tom, že rolníci byli stvořeni pouze k jejich užitku. Podmínky, ve kterých žijí kurdští zemědělci, jsou vskutku žalostné. Podobají se těm, které zakoušejí černí otroci v západních Indiích; a co je nejhorší ze všeho, zjistil jsem, že je nemožné přimět kurdské pány, aby se styděli za krutost ke svým poddaným.“31 K výše zmíněným břemenům se navíc přidružovalo poskytování zimovišť od kurdských rájů i křesťanských dhimmí pro pastevce a jejich stáda.32 V rámci kmenů bylo bohatství distribuováno velmi nerovnoměrně, mezi řadovými členy a vznešenými rodinami zela hluboká majetková propast.

Kurdští jezdci byli velmi pohybliví, snadno překračovali hranice jednotlivých vilájetů a sandžaků,33 nebo se uchylovali před prodlouženou rukou osmanských četníků až do Persie či Ruska. Proslulé kurdské loupeživé nájezdy vytvářely ještě v 19. století permanentní neklid, který se v časech války stupňoval; například během rusko-turecké války 1877–1878 se vlivem oslabení osmanského státu propadl celý východoanatolský region do stavu chaosu, přičemž moc přešla zejména do rukou místních kurských náčelníků a loupeživých band; Arméni se při tom stávali přirozenými cíli jejich výprav za kořistí.34

Kmeny následovaly ve svém čele buď světské pány, jakými byli agové a bejové, nebo duchovní vůdce, tj. šejchy či piry. Kurdské aširety dlouhou dobu dominovaly politickému životu ve východní Anatólii. Ten plynul ve znamení drobnějších konfliktů mezi kmeny, ale i bojů o mocenskou dominanci v regionu. Osmanští úředníci zde uplatňovali taktiku „rozděl a panuj“, odměňovali loajální kmeny, upláceli odbojné a se zbraní v ruce postupovali proti zatvrzelým. Kočovné kmeny, ať již kurdské, arabské nebo albánské, představovaly pro Vysokou Portu^35 palčivý problém.36 Odmítaly platit daně, vyhýbaly se odvodům do armády, způsobovaly nepokoje a za příznivých okolností usilovaly o de facto samostatné postavení. Drsní a svobodní Kurdové byli až do nástupu arménského nacionálně-sociálního revolučního hnutí největší hrozbou pro osmanskou svrchovanost nad východní Anatólií.

A jak nahlíželi na Kurdy Arméni? Tuto otázku se zřetelem na nezbytnou ambivalenci, již přinášejí každodenní styky, rozpracovala Petra Kohoutková: „Kurdové byli […] bezprostředními arménskými sousedy, odtud rozpad jejich kategorie na více základních typů – a) horal, divoch; b) nomád; c) soused (příbuzenské vazby); d) noble sauvage;37 e) agresor; f) parazit na arménské zemědělské komunitě.“38

Nerovné postavení Arménů a názory muslimů na ně v době těsně před vypuknutím první světové války dobře demonstruje příhoda, kterou popsal britský duchovní Harold Buxton: Dva turečtí četníci se vložili do hádky mezi skupinou neozbrojených Arménů a ozbrojeným Kurdem. Arméni se na něm dožadovali uhrazení již několik týdnů dlužné částky za obilí, které od nich dotyčný již dříve převzal. Četníci se postavili na stranu Kurda a nechali jej odejít. Jeden ze četníků si nad tím povzdechl: „Kam to spějeme, když si křesťané dovolují se s námi hádat? Tahle provincie je v troskách.“39 Na celé epizodě i výroku tureckého četníka je něco velmi příznačného. Arménští poddaní sultána získávali navzdory krvavým zvratům během 19. a počátku 20. století čím dál tím více práv; emancipovali se a s tím rostlo i jejich sebevědomí, kdežto donedávna suverénní a nadřazení muslimové byli znepokojeni ztrátou svého postavení.

Čerkesové

Čerkesové (Adygejci) jsou pozoruhodnoua starobylou etnickou skupinou původem ze severozápadních úbočí VelkéhoKavkazu přiléhajících k Černému moři. Obdobně jako další malé kavkazské národy jsou i Čerkesové ve své vlasti autochtonní. Celý severokavkazský region měl v 19. století pověst etnicky pestrého kusu země uzavřeného do sebe. Byla to jiná planeta, kde jakoby přežíval dávnověk. Pravý domov pro „vznešeného divocha“. Čerkes byl znám jako statečný a vytrvalý bojovník, v porovnání s Kurdem byl více rovnostářský a ke své čeledi se choval, jako by patřila do rodiny.40 V osmanských državách se mezi Turky údajně říkávalo: „Krásou slyne Čerkes, bohatstvím Armén, vědomostmi Evropan, vznešeností Turek.“41 Zámožní Osmané po staletí vyhledávali čerkeské ženy jako krásné manželky nebo luxusní (a velmi drahé) konkubíny.

Naprostou pohromu znamenal pro Čerkesy imperialismus jejich bývalých spojenců a přátel, Rusů, který je prakticky připravil o jejich původní vlast. Kavkazané odolávali ruskému náporu od konce napoleonských válek, kdy se carova pozornost obrátila směrem na jih. Již ve dvacátých letech 19. století carská armáda genocidním způsobem téměř vylidnila Kabardii, která se nachází ve východním Čerkesku. Zde ještě v roce 1790 žilo 200–300 tisíc lidí, po konci těchto násilností zůstalo jen něco přes 30 tisíc obyvatel. 42

Další kolo násilností se rozběhlo na sklonku krymské války během poslední fáze kavkazské války (1855–1864). Vůdce celokavkazského odporu proti Rusům, imám Šamil, byl Rusy poražen a v roce 1859 zajat, přesto někteří Kavkazané, zejména Čerkesové, pokračovali v boji. Po dalších pěti letech válčení přišli carští generálové s brutálním řešením, jak zajistit ruskou kontrolu nad Velkým Kavkazem pomocí etnického čištění. Čerkeské auly (vesnice) byly vypalovány, jejich obyvatelé se stávali terči násilí a masakrů. Vesničané byli ožebračováni dobyvateli, ti je připravili o střechu nad hlavou i o dobytek, na kterém ekonomicky, ba často životně záviseli. Hladové a epidemiemi sužované Čerkesy následně ruské ozbrojené síly donutily odejít do exilu. Cílem vystěhovalců byla v první řadě Osmanské říše. Tímto způsobem byly Čerkesko (1864) a v menším rozsahu také Abcházie (1867) zbaveny svého muslimského obyvatelstva, které postupně nahrazovali loajální kozáci a další kolonisté.43

Osmané chtěli učinit z bojovných uprchlíků své spolehlivé hraničáře, určitou obdobu ruských kozáků. Čerkesové však do černomořských přístavů připlouvali v otřesném stavu. Vyhladovělí utečenci v přístavních městech Trabzonu a Samsunu šířili tyfus a pravé neštovice. Jejich mortalita byla enormní, podle výzkumu Waltera Richmonda z 1,25–1,5 milionu celkové populace zahynulo nejméně 625 000 lidí.44 Osmanské úřady se ukázaly jako naprosto nepřipravené a neschopné zajistit hladký průběh deportace.45 Konečnými cíli přesunů se staly především Anatólie, Sýrie a Bulharsko.

Místní obyvatelstvo pohlíželo na nově příchozí s nevolí, kterou umocňovalo, že pro ně někdy muselo stavět nová obydlí. Někteří Čerkesové (především řemeslníci a šťastlivci přesídlení do příhodnějších lokalit) se úspěšně usadili, naproti tomu jiní se začali (často z existenčních důvodů) živit krádežemi koní a dobytka. Výjimkou ovšem nebyli ani Čerkesové sloužící v armádě (pravidelné i nepravidelné) a u policie, zde dosahovali běžně důstojnických hodností. Uprchlíci byli v novém prostředí jazykově a kulturně cizí, a navíc si s sebou přinášeli v různé formě averzi vůči křesťanům, kteří je připravili prakticky o všechno. Jejich přítomnost proto nezřídka vyvolávala napětí.46

Dnes žijí na světě přibližně 4 miliony Čerkesů, z nichž je asi 700 tisíc rozptýleno ve třech malých autonomních republikách v rámci Ruské federace a 2 miliony přebývají v Turecku.47 Není bez zajímavosti, že se Čerkesové v posledních letech zasazují o uznání genocidy z roku 1864, tuto iniciativu však zatím podpořila pouze Gruzie (2012).48 Emoce okolo čerkeské genocidy se opět rozvířily v souvislosti se Zimními olympijskými hrami v Soči (2014). Hry pořádala ruská vláda, která význam událostí roku 1864 dlouhodobě bagatelizuje, a navíc se hry konaly na místě, kde se ona tragédie odehrála, a to ještě v době jejího 150. výročí.49

Asyřané

Asyřané jsou původním předarabským obyvatelstvem hovořícím různými dialekty východní aramejštiny. Těžiště jejich osídlení se ve starověku nacházelo v horní Mezopotámii, tedy dnešním severním Iráku, severní Sýrii a jihovýchodním Turecku. Jejich poslední hlavní město Ninive leželo poblíž dnešního iráckého Mosulu a bylo obklopeno nevelkým jádrem asyrských území na březích Tigridu.

Svou státnost ztratili Asyřané před pozoruhodně dlouhou dobou – více než dvěma a půl tisíci lety, kdy spojená vojska Médů a Babylóňanů roku 614 př. n. l. srovnala se zemí město Ninive a o pět let později vyvrátila jejich říši docela. Asyrská říše proslula válečnickým duchem a neobyčejnou krutostí. Na vrcholu moci za vlády Aššurbanipala v 7. století př. n. l. opanovávali Asyřané obrovské území zahrnující Mezopotámii, Levantu a Egypt. Tato dominance však skončila, z utlačovatelů a vojáků se stali na více než dva tisíce let poddaní mnoha různých říší a nezřídka i oběti pronásledování.

Největším předělem asyrských dějin od té doby bylo přijetí křesťanství, které si do horní Mezopotámie našlo cestu již v 1. století n. l. Dnes jsou asyrští křesťané rozděleni do několika hlavních církví (Církev východu, Chaldejská katolická církev, Syrská ortodoxní církev a Syrská katolická církev) a řady menších. V 7. století se do Asýrie přihnali z jihu Arabové, po jejichž příchodu se Asyřané postupně stali etnickou a zároveň náboženskou menšinou. Později do regionu začali přicházet rovněž Kurdové.

Osmanští sultáni ovládli Asýrii v 16. století, ovšem až do 19. století si některé asyrské kmeny v malém horském regionu Hakkari na jih od jezera Van zachovaly rozsáhlou autonomii. Ve čtyřicátých letech 19. století nechal kurdský náčelník Badr Chan bej zmasakrovat na 10 000 Asyřanů.50 Po první světové válce a genocidě zůstala většina Asyřanů na území moderního Iráku a Sýrie. V Iráku museli Asyřané znovu čelit masakrům již v roce 1933. Pozdější krutovláda Saddáma Husajna a výbuchy náboženského násilí po roce 2003 donutily velkou část asyrských obyvatel opustit zemi.51 V současnosti jsou Irák i Sýrie rozděleny brutálními občanskými válkami. Osud zbývajících Asyřanů zde stojí na ostří nože, malý křesťanský národ je velmi zranitelný vůči jakýmkoli útokům.

Dnes žijí na planetě odhadem 3,3 milionu Asyřanů, většina z nich v diaspoře. 52

Řekové

Historie maloasijských Řeků sahá až ke sklonku 2. tisíciletí př. n. l., kdy západní pobřeží země, kterou zatím obývali původní etnické skupiny jako Frýgové, Lýdové nebo Kárové, začaly osídlovat řecké kmeny Aiólů a Iónů. Na přelomu 2. a 1. tisíciletí př. n. l. vznikla na pobřeží Egejského moře významná řecká města jako Efez, Halikarnásos nebo Fókaia. Nejslavnější mezi nimi byl Milét, který se sám stal nejplodnější řeckou metropolí s 90 koloniemi a také kolébkou filozofie. Mílétskou filozofickou školu ztělesňují dodnes často skloňovaná jména myslitelů Thaleta, Anaximandra a Anaximena. Další slavný maloasijský filozof Hérakleitos pocházel z Efezu.

V období kolonizace (8.–6. stol. př. n. l.) založili Řekové své osady po celém pobřeží Anatólie. Na březích Černého moře vyrostla města jako Trapézús (Trebizond, Trabzon), Amisos (Samsun), Sinópe, Hérakleia Pontiké. Na Bosporu vznikla osada Byzantion, její název byl změněn ve 4. století n. l. na Konstantinopol. Dnešní jméno sídla, Istanbul, vzniklo ve středověku v tureckojazyčném prostředí ze zkomoleniny řecké fráze „do Města“, která odkazovala na Konstantinopol. Ještě v 19. a na počátku 20. století se běžně užívalo obou názvů. Definitivní přejmenování města na Istanbul přišlo až v roce 1930. Slované označovali toto staré sídlo císaře na Bosporu jako Cařihrad. Další řecké kolonie vyrůstaly i na jižním pobřeží Malé Asie, například osadníci z ostrova Rhodos vybudovali na jihu Malé Asie město Fasélis. Anatolští a tráčtí Řekové si prošli krvavým obdobím řecko-perských válek a posléze se stali součástí říší Alexandra Makedonského a jeho následovníků, v helénistickém období pronikl řecký vliv také hluboko do maloasijského vnitrozemí. V 1. století př. n. l. konsolidovala svoji moc nad poloostrovem římská říše, která v roce 330 n. l. vybudovala na březích Bosporu, na místě řecké osady Byzantion, své nové druhé hlavní město Konstantinopol. Z Konstantinova města pak vládli východořímští císaři ještě bezmála tisíc let po pádu západořímské říše v roce 476 až do dobytí města Osmany roku 1453. My dnes známe jejich říši jako „byzantskou“, ale její obyvatelé považovali sami sebe především za Římany a křesťany. Zárodky řecké moderní národní identity se u těchto převážně řecky mluvících římských křesťanů začaly objevovat teprve na úsvitu 19. století.

Byzantská říše spočívala na dvou geografických pilířích, balkánském a anatolském poloostrově, hlavní město leželo uprostřed. V byzantské době byla Anatólie plně křesťanská, a i ve vnitrozemí převažovala řečtina. První citelnou ránu na východě zasadili Byzantincům v 7. století Arabové. Po nich přitáhli ze střední Asie seldžučtí Turci, kteří rozdrtili Byzantince v bitvě u Mantzikertu v Arménii (1071) a položili tak základy muslimské a turecké většiny v Malé Asii. Vpád Mongolů ve 13. století zbrzdil turecký postup, ale nástupnické státy Seldžuků nepřestávaly ukrajovat z byzantských území. Řekové byli zatlačeni na západ Malé Asie a na její sever s centrem v Trabzonu, tyto oblasti zůstaly ohnisky jejich osídlení až do první světové války.

Roku 1453 dobyl Mehmet II. Konstantinopol. Řekové byli následně ve vnitřním uspořádání říše začleněni společněs Bulhary, Albánci, Gruzíny, Valachy, Srby a s menšinou křesťanských Arabů do „římského“ milletu (millet-i Rûm), který zaštiťoval všechny ortodoxní křesťany v říši. Řekové žili jako ostatní dhimmí v nerovném postavení s muslimy, ale i mezi nimi se našla bohatá a vlivná vrstva, kterou byli fanariotští Řekové z Istanbulu.

Turci a Osmanská říše

První písemné zmínky o Turcích pocházejí z čínských pramenů z 6. století n. l. Domovinou jim byly rozsáhlé pastviny střední Asie, kde jejich kmeny žily kočovným způsobem života. Turkické jazyky patří do altajské jazykové rodiny. Předkové dnešních Turků a Ázerbájdžánců přišli do Anatólie a na jižní Kavkaz z jihovýchodu přes Persii.

Zvláštní roli v průběhu této migrace sehrála seldžucká dynastie, která pocházela z kmenového svazu Oghuzů. Seldžukové konvertovali k sunnitskému islámu a během 11. a 12. století vybudovali říši, která se táhla od jejich domoviny u Aralského jezera přes Persii, Mezopotámii až do Anatólie a Levanty. Právě tato expanze zavdala popud k zahájení křížových výprav. Nová, rozsáhlá říše se však brzy rozpadla, hlavně kvůli sporům o moc mezi příslušníky vládnoucí dynastie. Ve střední Anatólii utvořili Seldžukové ze zbytků svého bývalého panství rúmský sultanát, který byl mimo jiné sokem arménského království v Kilíkii. Rúmský sultanát se v polovině 13. století stal loutkovým státem v rukou Mongolů.

Podle odhadů historiků Klause Kreisera a Christopha K. Neumanna se v 11. a 12. století asi 100 000–300 000 Turků nově příchozích do střední a východní Anatólie muselo potýkat se dvěma až třemi miliony starousedlíků.53 Úspěch turečtiny a islámu při tomto početním nepoměru byl pozoruhodný, přestože situaci vyvažovala mocenská převaha nově příchozích. Právě prosazení islámu a turečtiny odlišuje demografickou situaci Anatólie od Balkánského poloostrova jako celku, kde mluvčí turečtiny i přívrženci islámu byli vždy ve výrazné menšině. Dnešní Turci jsou převážně potomky původních obyvatel Malé Asie. Genetické výzkumy chromozomu Y (otcovská linie) v anatolské populaci prokázaly, že sdílejí 94,1 ٪ souborů haplotypů s lidmi z Evropy a k ní přiléhajících oblastí Blízkého východu, zatímco s populacemi Střední Asie pouhých 3,4 ٪.54

Mocenské vakuum v Anatólii, které vzniklo oslabením Byzantinců i Seldžuků, vyplnily menší islámské bejlíky (panství), které v pohraničních oblastech vytvářeli vůdci kočovných tureckých kmenů. Tito nomádi přitom dříve stáli spíše na okraji urbanizující se společnosti rúmského sultanátu. Bejlíkům vládlo přinejmenším 26 různých dynastií, jednou z nich byli i Osmané, kteří panovali na původně nevelkém území v severozápadní Malé Asii rozkládajícím se v historické Bythýnii. Počátky osmanského bejlíku sahají do druhé poloviny 13. století. Vlastním zakladatelem osmanské dynastie se stal syn Osmana Orchan, který dobyl roku 1326 byzantské město Bursa, jež se stalo prvním hlavním městem rozpínající se říše. Osmané ještě ve 14. století obešli Konstantinopol přes Dardanely a začali budovat svou říši jak v Anatólii, tak na Balkánském poloostrově. Její vzestup pokračoval dál přes tvrdou porážku, kterou Osmanům uštědřil Tímúr Lenk u Ankary (1402).

Roku 1453 padl obklíčený Konstantinopol, tak započalo dlouhé vrcholné období nové říše. Sultáni Mehmet II. „Dobyvatel“, Bajezit II., Selim I. „Krutý“ a Sülejman I. „Nádherný“ v řadě vítězných válek ovládli celý Balkánský poloostrov, jižní oblasti střední Evropy, Krymský chanát, Anatólii, Mezopotámii, Levantu, severní pobřeží afrického kontinentu včetně Egypta a také pobřežní oblasti Arabského poloostrova, kde se nacházela nejposvátnější města islámského světa, Mekka a Medina.

Za symbol konce tohoto „zlatého věku“ říše bývá považována porážka osmanského loďstva flotilou katolické Svaté ligy u Lepanta (1571). Navzdory různým vnitřním krizím a vrtkavému válečnému štěstí v bojích proti rakouským Habsburkům, ruským Romanovcům a perským Safíjovcům zůstávaly hlavní obrysy osmanských hranic nezměněné až do konce 18. století. Skutečný úpadek říše nadešel až v 19. a na počátku 20. století v konfrontaci s moderními evropskými velmocemi a národními hnutími uvnitř osmanského státu.55

Osmanská říše navazovala na byzantskou imperiální tradici, jádrem její ideologie však nebylo ortodoxní křesťanství, ale sunnitský islám. Sultán třímal v rukou moc, kterou teoreticky omezovala jen nařízení islámu. Sloužila mu třída takzvaných askeri,56 doslova vojáků, ale patřili mezi ně také státní úředníci, palácoví služebníci a náboženští představitelé (ulamá). Nad životy i majetkem těchto lidí měl mít sultán neomezenou moc. Právně se s výjimkou ulamá jednalo o otroky. Jejich řady se mimo jiné doplňovaly systémem devširme, známým také jako „daň v krvi“, který spočíval v nucených odvodech křesťanských chlapců ve věku zpravidla 7–10 let, jež museli konvertovat k islámu. Tímto způsobem získávala sultánova věrná elita velmi různorodý etnický původ. Systém devširme prakticky skončil již v polovině 17. století. Nejpočetnější masu poddaných říše tvořili rájové, mezi něž patřili muslimové i nemuslimové, chudí i bohatí, zkrátka všichni, kdo měli povinnost platit daně. 57

Osmané si zakládali na silné vojenské tradici. Elitní jádro jejich pěchoty tvořili proslulí janičáři, rekruti devširme. Jízda se oproti tomu sestávala především z držitelů „lén“ (timarů). Sultáni osmanského zlatého věku naháněli nepřátelům hrůzu svým účinným a v mnoha směrech průkopnickým dělostřelectvem. Zejména po několik prvních staletí existence Osmanské říše byla pro její armádu charakteristická přísná disciplína.58

Jako lingua franca v říši sloužily hned tři jazyky: turečtina, řečtina a arabština. Persky se vyjadřovali učenci. Jazykem vládnoucí třídy byla takzvaná osmanská turečtina, komplexní jazyk silně ovlivněný perštinou, který byl srozumitelnější spíše netureckým intelektuálům než obyčejným Turkům.59

Není bez zajímavosti, že osmanská společnost ztotožňovala svou minulost s dějinami islámu a vládnoucí dynastie, historii etnických Turků začali moderní Turci vnímat jako úhelný kámen své minulosti až na úsvitu 20. století pod vlivem tehdejší evropské turkologie.60

Říši obývalo mnoho nejrůznějších etnik, ale jejím hlavním organizačním principem bylo náboženství. Sunnitský islám byl státní vírou a nárokoval si nadřazenost nad ostatními kulty. Osmané byli ve srovnání s tehdejší křesťanskou Evropou nábožensky tolerantnější. Známý je příklad Židů z Iberského poloostrova, které muslimská říše přijala v Soluni poté, co je katolická královna Isabela I. vyhnala ze své země. Evropské standardy tolerance v raném novověku byly nastaveny poměrně nízko, avšak západní pozorovatelé z 19. století již nahlíželi na osmanský systém s opovržením jako na utlačovatelský. Cenou za toleranci v říši bylo pro náboženské menšiny přijetí nerovného postavení vůči sunnitským muslimům. Tito dhimmí zastávali podřadné postavení a museli platit zvláštní daň z hlavy, jejímž prostřednictvím uznávali nadřazené postavení islámu v zemi, na oplátku bylo tolerováno jejich odlišné vyznání a byla jim zaručena autonomie ve věcech kultu a vnitřního soudnictví. Dhimmí byli zranitelní vůči různým formám útlaku, ať již podepřeným zákonem, nebo přímo nezákonným.

Svědectví nemuslima u muslimského soudu se začalo připouštět až po reformách v polovině 19. století, ale i potom bylo zpravidla bráno na lehkou váhu. Zároveň dhimmí směli stavět své budovy jen do určité výšky a vždy níž než muslimové. Měli se také vystříhat projevů okázalosti. Dhimmí potřebovali k opravě svých svatostánků povolení a nemohli stavět nové. Neměli právo nosit zbraň a jezdit na koni. Omezení platila i pro oděv, dochovaly se sultánské edikty zakazující dhimmí nosit oblečení z drahých látek a kožešin, jiné zase Arménům nařizovaly nosit červenou pokrývku hlavy a boty. Společenský vzestup byl však i pro dhimmí možný. Například mnoho osmanských Arménů se vypracovalo do vyšších pater společnosti jako obchodníci a peněžníci.

Dhimmí byli rozděleni zprvu pouze do tří milletů („náboženských komunit“, později toto slovo v turečtině získalo moderní význam „národ“). Jednalo se o ortodoxní, arménský a židovský millet, v jejichž čelech stáli dva patriarchové a velký rabín. Pod plášť arménského milletu spadali také koptové a syrští křesťané, přestože si současně zachovali i svou vlastní organizační strukturu.61 Zejména v průběhu 19. století však byly zakládány další millety i pro menší náboženské skupiny.

Osmanští Arméni a chřadnoucí impérium v devatenáctém století

Ve stínu doby

Epocha, v níž došlo k rozpadu Osmanské říše, je v lidských dějinách výjimečná, a bylo by proto chybou vysvětlovat arménskou genocidu pouze s ohledem na místní prostředí a události, protože ty byly zcela zásadním způsobem utvářeny celosvětovým kontextem. Osmanské říše se přinejmenším od první poloviny 19. století velmi výrazně dotýkaly změny souhrnně označované jako proces utváření modernity. Dlouhé 19. století přineslo nejen průmyslovou revoluci a nové vědecké objevy, ale také dynamické změny ve společenském uspořádání i v politických ideologiích. Načrtněme si tedy několik rysů ze světa té doby.

Globální mocenskou arénu prakticky ovládaly obrovské evropské říše, jejichž mateřské země byly svou rozlohou spíše úsměvné vzhledem k jejich světové dominanci. Země Starého kontinentu stejně tak neudivovaly ani počtem obyvatel, ale byla to jejich ekonomická síla, technická vyspělost a institucionální organizovanost, co jim dodávalo neobyčejnou moc.

Proces utváření modernity má neurčitě vymezené a hluboko sahající kořeny, nicméně jeho počátky bývají orientačně vymezovány rokem 1500. Odstartovalo jej období rané modernity (1500–1789), na které navázala fáze klasické modernity (1789–1914), v níž se transformace společnosti směrem od středověké k naší současné realitě ještě více urychlila. Dobře to demonstruje orientační srovnání mezi lety 1789 a 1914.

Za jeden a čtvrt století se dramaticky proměnila společenská struktura, konstituovala se moderní buržoazie a dělnictvo a třídní společnost tak nahradila stavovskou. Byl rušen systém privilegií a nahrazován rovností před zákonem. Postupem času se prosazovala participace stále širších vrstev společnosti na politickém procesu. Průmyslová výroba a technické inovace znásobovaly produktivitu. Společnost se racionalizovala; elity založené na původu byly stále více vytlačovány elitami postavenými na principu výkonnosti. Železnice, parníky, automobily, telegraf, masové rozšíření tiskovin a další nové vymoženosti zrychlily a zintenzivnily přepravu a výměnu osob, zboží a v neposlední řadě informací. Svět se propojil a zmenšil. Gramotnost pronikla do nižších pater všech vyspělejších společností, byť různé míře.

Věda zažila bezprecedentní rozmach a od základu proměnila lidské nazírání na svět. Z dlouhé řady jejích tehdejších úspěchů můžeme namátkou jmenovat třeba na poli biologie objevy mikroorganismů a principů evoluce. Mikrobiologie odhalila původ řady nemocí i svět, o jehož existenci neměli lidé do té doby ponětí. Darwinova epochální a zároveň „nebezpečná myšlenka“62 zase poskytla vysvětlení původu živých organismů, jež se nadále nepotřebovalo opírat o mytické příběhy o stvoření. Evoluční teorie zásadním způsobem ovlivnila i filozofii a její vulgární interpretace stála u zrodu sociálního darwinismu. Další obory jako fyzika či geologie také nezůstávaly pozadu. V této atmosféře nadšení z pokroku byla na vzestupu také sekularizace. Shrneme-li to – svět Evropana z roku 1789 a svět jeho potomka o sto dvacet pět let později se dramaticky lišily.

Ale co zbytek planety? Uvedený výčet změn se týkal primárně západní civilizace. Evropské mocnosti, které jako první prošly procesem modernizace, a navíc v 19. století rychle demograficky rostly,63 získaly rozhodující převahu v organizovaném násilí. Evropané byli již od raného novověku schopni společnosti na nižším organizačním a technologickém stupni vývoje porazit, uzurpovat si jejich území a následně jej obydlet vlastními kolonisty, kteří se v těchto oblastech postupně stali majoritou (obě Ameriky, Austrálie). Druhým typem evropských kolonií byly državy pod přímou kontrolou velmocí, avšak s převahou místního obyvatelstva (Indie, Afrika, jihovýchodní Asie). Některé mimoevropské státní útvary nikdy nebyly plně začleněny do žádné z daných koloniálních říší; vedle Japonska, Číny a Persie zůstala vždy alespoň nominálně nezávislá také Osmanská říše. Avšak jmenované státní celky přežívaly ve stavu mnohdy hraničícím s polokoloniální závislostí. Mocnosti je připravovaly o části jejich území a byly pro ně stálou a velmi závažnou vojenskou hrozbou.

Výkonné západní hospodářství zruinovalo cenou svých výrobků – podpořenou donucovací silou imperiálních říší – řadu mimoevropských ekonomik. Potřeba opatřit si moderní zbraně nutné pro zachování vlastní existence vháněla neevropské země do dluhové pasti. Propad ekonomik na území později označovaném jako třetí svět byl vskutku dechberoucí. Podíl třetího světa na celkové světové průmyslové výrobě poklesl ze 73 % (1750) na pouhých 11 % (1900). Tento propad však nebyl jen relativní ve vztahu k dynamicky rostoucím evropským mocnostem, ale také absolutní. Třetí svět spadl v indexu úrovně industrializace na obyvatele, kde úroveň Velké Británie v roce 1900 je 100 %, ze 7 % (1750) na 2 % (1900).64 Za této situace se původně evropské pojetí modernity šířilo vskutku globálně. I nezávislé státy ve vlastním zájmu začaly přejímat západní vzory, protože se ukázaly jako úspěšné – tak úspěšné, že přežití vlastních států bez jejich přijetí nebylo dlouhodobě možné. Obdobně to platí i pro různé západní myšlenkové směry. Nutno ovšem brát v potaz i výhradu, že kulturní výměna mezi centrem a periferií (v širším slova smyslu), byť byla nerovná, nebyla jednosměrná. Tedy i centrum přijímalo kulturní prvky z periferie.

Pro teze prezentované v této knize je důležitý posun v pojímání legitimity moci a zrod moderních národů. Předmoderní agrární státy byly řízeny, s nadsázkou řečeno, jako rodinné podniky, jejichž legitimita měla hluboké náboženské kořeny. Zastánci této konzervativní koncepce sváděli od povstání ve třinácti severoamerických koloniích a pádu Bastily tuhý boj s revolucionáři, kteří prosazovali legitimitu „z lidu“, byť různě definovaného. Tento zápas se postupně přelil i do Asie. Revoluce na počátku 20. století učinily konstituční monarchie z Perské (1906) a Osmanské říše (1908). Čína se dokonce stala republikou (1912).

Se změnou legitimity moci a postupným zmasověním politiky úzce souvisí i fenomén vytváření moderních národů. Etnické skupiny existovaly již dříve, ale dokud bylo v politické sféře rozhodujícím faktorem stavovské rozvrstvení společnosti, nehrála příslušnost k nim tak významnou roli. Demokracie, jako teoretické společenství rovných, naopak otevřela prostor pro hlubší společenskou diferenciaci podél etnických hranic.

Toto nové uspořádání identit a loajalit zásadním způsobem neodpovídalo multietnické geopolitické realitě tehdejších velkých říší. Většinové národy v nich byly ambiciózní a mnohdy despotické, kdežto menšiny se naopak cítily být utlačované, ovládané a měly sklony k separatismu. Z národního povědomí vykrystalizovaly tedy dvě jeho základní formy: velmocenský nacionalismus, který byl vlastní takzvaným státním národům (například Francouzi, Němci, Turci), a národní hnutí menšinových etnik, jejichž cíle kolísaly od emancipace nebo autonomie v rámci současného celku až po sebeurčení ve vlastním národním státě (Alžířané, Češi, Arméni, Kurdové).65

Velmi zajímavým historickým „kdyby“ je úvaha, zda existovala reálná možnost přetrvání mnohonárodnostních říší, jak je znali lidé ještě v roce 1900? Mohla přetrvat Osmanská říše? Mohla se z ní opravdu stát moderní konstituční monarchie sdružující pod svými křídly různé národy a různá náboženství, jak si to představovali zastánci koncepce panosmanismu? Nebo byl naopak nevyhnutelný její epický pád provázený etnickými čistkami, genocidou a rýsováním nových hranic národních států a mandátních území evropských velmocí? Z perspektivy dneška se zdá být správnou druhá možnost, jelikož 20. století nás hmatatelně přesvědčilo o síle historického procesu směřujícího k rozpadu multietnických říší.

První světová válka zpečetila osud Ruského impéria (1917), Rakouska-Uherska (1918) a Osmanské říše (1923). Jen Sovětský svaz dokázal vzkřísit staré impérium na nových základech. Druhá světová válka záhy ukončila nové imperiální ambice císařského Japonska a nacistického Německa. Následující proces dekolonizace rozložil klasická zámořská impéria Velké Británie a Francie. Tečku za obdobím tradičních velkých říší udělal rozpad Sovětského svazu (1991). Ale kdo to mohl v roce 1900, na vrcholu doby říší, tušit? Domníváme se, že historická „kdyby“ nejsou pouze samoúčelnými konstrukcemi, ale pomáhají nám pochopit dějinné aktéry, kteří neznali svou budoucnost a přemýšleli o ní podobně jako my, když se ptáme na naše dějinná „kdyby“. Vize historických poražených nemusely znít současníkům tak bláhově jako nám, kdo již známe výsledky jejich boje.

Osmanská říše v období změn a úpadku

Světlo porozumění se dotklo vrcholu dokonalosti;

mnoho nemožného se stalo možným.

Jednoduché pravdy se staly složitými, složitost se stala jednoduchou ;

mnoho neznámého se stalo dobře známým skrze zkušenost.

Pravdivé se stalo obrazným a to, co bylo kdysi obrazným, stalo se pravdou;

základy starého vědění se zhroutily.

Dnes jsou vědami astronomie , geologie, fyzika a chemie;

ne přeludy, domněnky a přirovnání.

Moudří prozkoumali hlubiny země,

poklady pohřbené ve vrstvách přinesly důkazy stvoření .

Ani víra v metamorfózu, ani oheň zoroastrovců nepřetrvaly,

Nejsvětější Trojice není kiblou 66 naplnění inteligentních.

Atlas nedrží zemi, ani Afrodíté již není posvátná,

Platónova moudrost nedokáže vysvětlit principy evoluce.

Amr není otrokem Zaida, ani Zaid není Armovým pánem,

právo spočívá na principu rovnosti.

Atlasi! Západ se stal středobodem stoupající znalosti,

ani proslulost Anatólie a Arábie, ani sláva Káhiry a Herátu nepřetrvaly. 67

To byly úryvky z básně „Devatenácté století“ od Sadulaha paši sepsané v dojmu ze Světové výstavy v Paříži v roce 1878.

Pro říši na Bosporu bylo poslední století a půl její existence obdobím úpadku a pádu, ale také modernizace a dalekosáhlých změn určujících tvář Balkánského poloostrova a Blízkého východu dodnes. Technické, kulturní a ideologické inovace měly velmi komplexní a rozmanité dopady na různé osmanské poddané. Například masové využití knihtisku v pozdní Osmanské říši kulturně obohatilo široký okruh čtenářů na jedné straně a na druhé ekonomicky zruinovalo opisovače knih a rozbilo životnost jejich starobylého umění. Podobně nacionální ideologie, které v kolektivním slova smyslu vycházely z emancipačního étosu o lidské rovnosti, také vyvolaly nové smrtící konflikty.

V říši existoval po staletí tradiční antagonismus mezi centrem a periferií. Místní úředníci či vládci usilovali o autonomii a posílení vlastní autority a ústřední vláda zase o centralizaci. Nástup národního povědomí a modernity znamenal kvalitativní změnu v těchto vztazích. K tradiční nespokojenosti se špatnou administrativou a vysokými daněmi se přidala touha po emancipaci a samosprávě. Odstředivé snahy místních mocných začala nahrazovat národní povstání. Muslimská říše s početnými a nezřídka separatistickými křesťanskými menšinami, obklopená křesťanskými velmocemi, se postupem času ocitala ve stále choulostivější pozici. Počátkem takzvaných „humanitárních intervencí“ evropských velmocí v Osmanské říši se stala řecká válka za nezávislost ve dvacátých letech 19. století, která měla široký ohlas na Starém kontinentu. Právě zájem velmocí odlišoval řeckou válku za nezávislost od srbských povstání (1804–1813; 1815–1817), v nichž si tito Jihoslované s pomocí Rusů vybojovali autonomii. Srbský odboj byl v Evropě vnímán jako v prvé řadě vnitřní záležitost Osmanů, nikoliv jako morální otázka.68

Podle arménsko-amerického historika Vahakna Dadriana existovala v Osmanské říši „kultura masakru“ jako prostředku k řešení politických konfliktů.69 Již v době zmiňované řecké války za nezávislost páchaly obě strany genocidní masakry na civilním obyvatelstvu. Řekové vraždili muslimy především na Peloponésu; Osmané Řeky na ostrově Chios a v Istanbulu. 70 Tento konflikt provázený hlubokou náboženskou a národnostní nenávistí se stal vedle srbských povstání jedním z precedentů pro další etnické čistky na Balkánském poloostrově. Řekové definitivně získali svou samostatnost až po vojenském zásahu Velké Británie, Francie a Ruska v námořní bitvě u Navarina (1827).

V některých svých provinciích se Istanbulu podařilo upevnit vládu, jiné ztratil ve prospěch národních hnutí nebo evropských impérií. Národní hnutí dominantně křesťanských národů si v první fázi odporu proti Osmanům zpravidla vybojovala autonomii, po níž následovalo vyhlášení plné nezávislosti. Muslimská národní hnutí se rozvíjela později a byla přátelštější ve vztahu k říši. Jako první převážně muslimský národní stát se pod tlakem okolností balkánské války osamostatnila až v roce 1912 Albánie.

Evropské mocnosti si opakovaně ukrajovaly velké porce z osmanského teritoria: Alžírsko (Francie, 1830), Kypr (Velká Británie, 1878), Bosna a Hercegovina (Rakousko-Uhersko, 1878), Tunisko (1881, Francie), Egypt (Velká Británie, 1882), Tripolsko (Itálie, 1911) a ruská expanze se kontinuálně soustředila do Černomoří.

Násilné humanitární krize v Osmanské říši během 19. století opakovaně působily jako příčina či záminka pro intervence evropských velmocí v Osmanské říši. Například masakry katolických maronitů (1860) muslimskými Drúzy v Libanonu skončily mezinárodním zásahem vedeným Francií. Osmanské násilí na ortodoxních Bulharech zase zažehlo rusko-tureckou válku (1877–1878).71

Úpadek Osmanské říše v 19. a 20. století

Aniž bychom chtěli humanitární motivy některých západních intervencí zcela pominout, je zřejmé, že řada z nich nese cejch pokrytectví, neboť jejich idealistická rétorika byla pouhou fasádou pro násilné prosazování zájmů velmocí, které se jinde ve světě samy chovaly bezohledně. Obdobně byly evropská veřejnost i vlády citlivější na příkoří páchané na křesťanech a daleko snáze přehlížely utrpení muslimů. Podle historika Tanera Akčama má turecká společnost dodnes sklon chápat pojmy typu „lidská práva“ nebo „demokracie“ jako symptomy tohoto západního pokrytectví.72

Osmanský dům na počátku 19. století teoreticky vládl obrovskému území rozkládajícímu se na třech kontinentech. V praxi byla jeho moc velmi omezená, protože místní vládci byli v provinciích se svými armádami příliš silní na to, aby se nechali řídit z Istanbulu. Egyptský samozvaný chedív Muhammad Ali kupříkladu ohrožoval svými vojsky samotný Konstantinopol a vynutil si uznání vlády své dynastie v Egyptě pod pouhou formální osmanskou svrchovaností. Během 19. století se Vysoká Porta horečně snažila dostat provincie pod kontrolu, ať již pomocí zavádění moderní armády, unifikace státní správy, či propojováním s centrem pomocí železničních kolejí a telegrafních drátů.

Arméni na východě Anatólie žili do šedesátých let 19. století převážně pod nadvládou místních kurdských náčelníků. Zesilující státní kontrola byla v hornaté periferní oblasti něčím novým. Kurdské kmeny, ale také třeba arménské obyvatelstvo v nevelké oblasti okolo města Zejtun, jedné z několika mála posledních bašt arménské autonomie, svou nezávislost neváhaly bránit i se zbraněmi v ruce. Zejtunské povstání (1861–1862) skončilo diplomatickou intervencí Francie, která zachránila město i jeho privilegia. Historickou zajímavostí je, že několik Zejtunců vedených jedním duchovním přijelo v roce 1870 do Francie, aby zde splatilo svůj dluh vstupem do její armády během prusko-francouzské války.73

Od konce 18. století bylo zřejmé, že říše nebude schopna přetrvat bez reforem, ale zavádění novot po vzoru „Franků“ naráželo na silný odpor ulamá, tedy muslimských náboženských představitelů, a janičářů. V otázce, jak překonat krizi impéria, se střetávaly dva myšlenkové proudy. Konzervativci viděli kýženou obrodu v návratu ke starým pořádkům, jež vynesly islámskou monarchii na vrchol, a reformisté usilovali o spásu říše zaváděním stále radikálnější modernizace po evropském vzoru.

Politický souboj o další podobu říše, v němž figurovali konzervativní ulamá a janičáři na jedné straně proti sultánovu dvoru, státní byrokracii a novým vojenským jednotkám zřízeným po evropském vzoru na straně druhé, skončil v krvi. Sultána Selima III. stály jeho „frankofilní“ sklony život. Když měli janičáři o dvacet let později obléci nové uniformy v západním střihu, povstali znovu, avšak sultán Mahmut II. tentokrát jejich odboj nemilosrdně potlačil.

Od té doby proreformní křídlo osmanského establishmentu získalo rozhodující převahu. Pozápadnění postupovalo ve společnosti odshora dolů. Byl to složitý proces provázený odporem ze strany konzervativních muslimů i nemuslimů. (Známá je například negativní reakce řeckého kléru na formální zrovnoprávnění všech osmanských poddaných /1856/. Důvodem k ní byla ztráta oficiálně nadřazeného postavení ortodoxní církve nad ostatními nemuslimy – nyní si byli ke své nelibosti „rovni s Židy“.)74 Evropským diplomatům se naopak zdálo, že reformy jsou pomalé a povrchní, takže vyvíjeli na Vysokou Portu pro ni nepříjemný a ponižující tlak k jejich urychlení. Navzdory častým neúspěchům a průtahům postupoval modernizační proces zvolna dál a jeho agenda se stále více radikalizovala. Co bylo na počátku 19. století považováno za neislámské a nemyslitelné, bylo na konci téhož století již samozřejmostí. Na počátku 20. století bylo pozápadnění v Osmanské říši ukotveno již poměrně pevně.

Intelektuální život prošel nejzásadnější proměnou od vzniku říše. Dobře tento vývoj postihl současný turecký historik Šükrü Hanioglu v kvantitativní analýze osmanské literatury. V polovině 18. století tvořily náboženské knihy 82 % z jím zkoumaného vzorku, na úsvitu 19. století to bylo stále ještě 76 %. Zbytek kánonu se skládal především z historie, beletrie a poezie. Oproti tomu ze všech turecky vydaných knih mezi lety 1876–1890 bylo pouhých 5 % označeno za náboženské, zatímco plných 25 % titulů se zabývalo vědou a „většina z nich více či méně explicitně hlásala materialismus“.75

Nejslavnějším obdobím reforem se stala vláda osmanské byrokracie nazývaná tanzímát (1839–1876). Státníci jako pašové Mustafa Rešit, Mehmet Áli a Mehmet Fuat, kteří byli vybaveni prvky jak islámského, tak evropského vzdělání, vyvinuli značně ambiciózní reformní úsilí, aby zrovnoprávnili muslimy a nemuslimy a udělali ze všech osmanské patrioty. Jejich ideologie se nazývala osmanismus nebo panosmanismus. Představitelé tanzímátu ovšem rozhodně nebyli demokraty, ale elitním klubem osvícenců, který chtěl reformovat říši pro dobro jejich poddaných, ať už se jim to líbilo, nebo ne. Říše pro příště (alespoň na papíře) zaručovala svým poddaným mezi jinými práva na život, majetek, řádný soud, spravedlivé a umírněné zdanění; to vše pro muslimy i nemuslimy. Přesto ve státní ideologii i v politické a každodenní praxi přetrvával konflikt mezi rovností všech poddaných a vůdčí rolí islámu.76 Například diskriminační „daň z hlavy“ pro dhimmí byla zrušena, ale nahradil ji poplatek za zproštění vojenské služby ve stejné výši (muslimové museli za výjimku platit mnohem víc). Skutečně rovná branná povinnost pro všechny náboženské skupiny začala platit až od roku 1909.77

r. 1851

r. 1901

Velká Británie

27,3

42,5

Francie

35,8

38,5

Rakousko/Rakousko-Uhersko

30,7

45,2

Rusko

---

126,4 (1897)

Německo

41 (1871)

56,4

Osmanská říše

32 (1844)

26

Tab. č. 1. Počet obyvatel v mil.

Velká Británie

1 680

Francie

1 831

Rakousko-Uhersko

1 321

Rusko

2 113

Osmanská říše

330

Tab. č. 2. Státní příjmy v mil. nizozemských guldenů k roku 1900.

Velká Británie

229,0

Francie

33,4

Rakousko-Uhersko

11,0

Rusko

16,2

Osmanská říše

0,6

Tab. č. 3. Produkce uhlí v milionech tun k roku 1900.

Velká Británie

32 623

Francie

40 770

Německo

63 378

Rakousko-Uhersko

22 981

Rusko

62 300

Osmanská říše

5 759

Tab. č. 4. Délka železničních tratí k roku 1914.

Zdroj pro tabulky 1–4: ZÜRCHER, Erik J., The Young Turk Legacy and Nation Building: From the Ottoman Empire to Atatürk’s Turkey, London 2010, s. 63–66.

Navzdory snahám o nejrůznější reformy zůstávala hlavním problémem říše prohlubující se zaostalost oproti západním státům a chronická záporná bilance zahraničního obchodu, která způsobovala deficit státního rozpočtu. Zadlužení vyústilo na konci období tanzímátu ke státnímu bankrotu. Situaci ještě zhoršovaly takzvané kapitulace, což byly bilaterální smlouvy mezi Osmanskou říší a jednotlivými západními státy, které Evropanům zaručovaly obchodní a právní privilegia, včetně nižších cel nebo exteritoriální jurisdikce.

Prohlubující se ekonomické a demografické rozdíly mezi západními mocnostmi a Osmanskou říší se výrazně projevily i na jejím mocenském postavení. Jak ukazují tabulky č. 1–4, největší osmanský rival, Rusko, byl na přelomu 19. a 20. století téměř pětkrát lidnatější, více než šestkrát bohatší, produkoval 27krát více uhlí a měl téměř 11krát tolik železničních tratí než Osmanská říše. Za daných podmínek Osmané nemohli proti takovému soupeři v moderní válce uspět bez spojenců. Dlouho se jim dařilo držet Rusy zpět za pomoci neformálního spojenectví s Velkou Británií. Nejvýraznějším příkladem tohoto strategického partnerství byla krymská válka (1853–1856), ve které přišli britští a francouzští vojáci na pomoc Osmanům, aby zamezili ruskému pronikání do Středomoří. Britové také poskytli říši na Bosporu životně důležitou diplomatickou podporu na Berlínské mírové konferenci (1878) po prohrané rusko-turecké válce (1877–1878), avšak ta byla draze vykoupena převedením správy ostrova Kypr do britských rukou pod formální osmanskou suverenitou. V následujících desetiletích se však začaly britské a osmanské zájmy rozcházet. Sultánovi diplomaté byli přinejmenším od poloviny 19. století v pozici provazochodce na tenkém laně; kdyby se velmoci dokázaly dohodnout na rozdělení jejich říše, následoval by pravděpodobně její rychlý konec.

Na cestě od milletu k modernímu arménskému národu

Arménská komunita v Osmanské říši byla, obdobně jako impérium samotné, konfrontována s překotně se rozvíjejícím světem 19. století. Z etno-religiózní skupiny, milletu, se stal arménský národ v moderním slova smyslu. Porozumění vnitřní dynamice této proměny arménské komunity je zásadní i pro pochopení jejího vztahu k osmanské vládě.

Vedle většiny věřících přináležejících k autokefální gregoriánské církvi, existovaly uvnitř arménského národa také nepočetné, přesto významné menšiny katolíků a protestantů čítající řádově desetitisíce stoupenců. Arméni byli v kontaktu s katolickou církví již od dob křížových výprav a arménská historie zná i pokusy o unii s římskou církví. Arménští křesťané se rovněž stali cílem katolických misií, které však u nich dosáhly pouze velmi omezeného úspěchu.

Ilustrativní pro mapu loajalit a řevnivostí v předmoderním nábožensky orientovaném arménském národě je perzekuce katolických Arménů z roku 1828. Tu zažehl arménský gregoriánský patriarcha, když v atmosféře osmanské nedůvěry vůči arménským poddaným po prohrané bitvě u Navarina a ruském postupu do perské Arménie obvinil před sultánem Mahmudem II. katolické Armény z osnování intrik proti říši. Suverén následně pověřil patriarchu, aby se s tou smyšlenou hrozbou vypořádal silou. Bohatá arménská katolická komunita v Istanbulu, čítající asi 20 000 přívrženců, byla z menší části pod hrozbami donucena konvertovat ke gregoriánské církvi a z větší části připravena o svůj majetek a vyhnána do vesnic poblíž hlavního města nebo až do Ankary. Při deportacích přišlo o život asi 400 z nich, převážně dětí. Po dvou letech a diplomatickém nátlaku Francie a Rakouska se mohli vyhnanci nakonec vrátit do Konstantinopole a získat zpět i svůj majetek.

V roce 1831 pak vznikl samostatný katolický millet, čímž formálně došlo k emancipaci katolíků od gregoriánské církve.78 Protestantské misie se začaly mezi Armény angažovat až na počátku 19. století, ale již v roce 1850 dosáhli ustavení svého nezávislého milletu. Do konce století pak protestantští misionáři, a mezi nimi zejména Američané, zastínili svým významem své katolické protějšky.79

Historikové, kteří se specializují na arménské dějiny, při popisu procesu utváření arménského národa s oblibou využívají slavný třífázový model českého historika Miroslava Hrocha.80 Následujme jejich příkladu.

Fázi A v tomto modelu představuje akademický zájem poměrně úzkého kruhu intelektuálů o „národ“, jeho kulturu, jazyk a historii. Tito intelektuálové v arménském prostředí pocházeli zejména z diaspory; nejpřednější místo mezi nimi patřilo kongregaci mechitaristů, tedy duchovnímu společenství katolických Arménů působících v Benátkách a ve Vídni, kteří prosluli svou literární a ediční činností.81

Fáze B zahrnuje národní agitaci spojenou s jazykovým a kulturním programem, který se však stále pohybuje v rámci stávajícího politického systému. Centry tohoto kulturního hnutí se pro Armény staly především Istanbul a Tbilisi. Uvedená etapa je spojena se zvýšenou skupinovou komunikací (periodika, vzdělávací systém), kulturní renesancí (zastoupenou zejména literaturou), nahrazením bezpočtu navzájem těžko srozumitelných dialektů arménštiny pouze dvěma navzájem srozumitelnými spisovnými nářečími,82 a především vznikem nové evropsky vzdělané inteligence. Časově toto období vymezují čtyřicátá až osmdesátá léta 19. století. Když se v osmdesátých letech začaly stávat režimy v Osmanské říši i carském Rusku ve větší míře nepřátelskými vůči menšinám a liberálním reformám, existoval již do značné míry konsolidovaný arménský národ schopný odporu, ba dokonce otevřeného boje za prosazení vlastních požadavků.

Fázi C charakterizuje již konsolidovaný národ, který otevřeně artikuluje nejen kulturní, ale také politické požadavky. V arménských dějinách je tento krok ztotožňován s obdobím politické hegemonie revolučních stran na přelomu 19. a 20. století (viz kapitola „Počátky arménského revolučního hnutí“).

V 19. století můžeme pozorovat postupné přenesení těžiště arménské politiky zprava doleva. Vedení arménského národa putovalo od konzervativních amirů k liberálům, aby jej po masakrech v letech 1894–1896 převzali revolucionáři s radikálními národními, demokratickými, ba dokonce socialistickými programy. Během 17. a 18. století byli dominantní složkou milletu amirové, kteří tvořili arménskou elitu aristokratického střihu v Istanbulu. Byli úzce propojeni s osmanskou administrativou a kontrolovali konstantinopolský patriarchát a potažmo celou Arménskou apoštolskou církev. Počet amirů nikdy nepřesáhl 200. Většina amirů zastávala posty bankéřů u nejvýznamnějších osmanských představitelů, další drželi významné funkce v říšské administrativě. Například rodina Duzianů dědila z generace na generaci post ředitele říšské mincovny, Dadianové dohlíželi na výrobu střelného prachu a nejvýznamnější rod amirů ze všech, Balianové, obsazoval pozici vrchního říšského architekta.83

Konzervativní amirové neusilovali o novou nacionální politickou identitu, plně jim dostačoval náboženský millet. S tím souvisí i pozdější spor mezi arménskými politiky, v němž konzervativci zastávali ideu „lásky k národu“, bez silnější vazby k území, kdežto liberálové prosazovali koncept „lásky k vlasti“ s důrazem na vztah k mateřskému území Jerkiru a podmínky, v nichž tam žila tehdejší arménská populace. Vítězný liberální postoj se stal jedním z mnoha kroků na plíživé cestě k modernímu, teritoriálně pojatému chápání národa. Konzervativci (ať již duchovní nebo laikové) dominující arménskému milletu v první polovině 19. století usilovali o zachování statutu quo. Tomuto ideologickému cíli bylo přizpůsobeno i prizma, jímž pohlíželi na národní historii. Její hrdinové byli vyjímáni z politického kontextu, přičemž důraz byl kladen na jejich pozitivní vlastnosti. Interpretace historie se řídila pravidlem, že s vlastními dějinami se stačí ztotožnit a být na ně hrdý, není hned potřeba je napodobovat.84 Dominance amirů v milletu fakticky skončila v roce 1844, kdy se po několika letech sporů začali dělit o moc s liberálními představiteli střední třídy.85

Hlavním rozdílem oproti konzervativcům se stal důraz liberálů na pokrok a osvícenství. V tomto směru byli zajedno s vládnoucí garniturou tanzímátu. Role dějin v jejich světonázoru se změnila. Historie již nebyla mrtvým předmětem hrdosti, ale povzbuzením do budoucna, vždyť byly doby, kdy Arméni jednali s Evropany jako s rovnými, proč by tomu tak nemohlo být znovu? Liberálové hlásali solidaritu bohatých Arménů k chudým, ti měli s pokorou přijímat jejich štědrost a moudré vedení, což mělo směřovat k harmonii v milletu. V praxi však tato politika neměla dopad na zlepšení postavení lidových mas ve východních vilájetech a liberálové byli obviňováni z toho, že je více zajímá líbivá rétorika než skutečná situace jejich národa. Provincie měly navíc ve vedení milletu pouze nevýznamné zastoupení, proto za sebe nemohly mluvit samy a musely spoléhat na opatrné liberály a konzervativce z Konstantinopole či Smyrny, kteří ovládali orgány milletu. V souladu s duchem osvícenství viděli liberálové sami sebe jako nejrozvinutější a nejschopnější část národa, která přináší pokrok a vzdělání do zaostalých vilájetů. Jejich sklon k demokracii měl jasné meze, Armény z provincií nepovažovali za sobě rovné ani za schopné řídit millet, ačkoliv většinu jeho příslušníků tvořili právě rolníci z periferie. Liberálové skutečně napomohli rozvoji vzdělání v provinciích, ale jejich ambiciózní plány na příliv kapitálu a odborníků z centra do arménských vilájetů zůstaly nevyplněny. (Nově se ustavivší třída učitelů v provinciích však sehrála důležitou roli v utváření moderního národního povědomí i později v revolučním hnutí.)

Největším úspěchem liberálů bylo zavedení Arménské národní ústavy (1863), která nově vymezovala pravomoci v rámci milletu, reformovala volené Arménské národní shromáždění a reorganizovala kompetence v samosprávě, církvi, vzdělávání, zdravotní péči a výběru daní nutných pro chod milletu. Ústava však byla pouhou reorganizací a byrokratizací milletu a neposkytovala Arménům žádná nová práva. Shromáždění nedisponovalo skutečnou politickou mocí v osmanském státním aparátu a vyslyšení jeho požadavků záleželo čistě na dobré vůli Vysoké Porty. Ústava rovněž neodstranila prominentní postavení istanbulských Arménů. Podle jejího článku 57 tvořilo Shromáždění 140 poslanců, z nichž 20 bylo kleriků z Konstantinopole, dalších 80 laických zástupců bylo rovněž z hlavního města a pouhých 40 bylo poslanců provincií, ačkoli jejich hlasy měli zastupovat drtivou většinu populace.86 Tento nepoměr měl za důsledek, že opatrná konstantinopolská elita neprosazovala dost důrazně zájmy převážně zemědělského obyvatelstva obývajícího starou vlast.

Od šedesátých let 19. století začínali kritikové vnímat stav věcí v milletu jako zoufalý. Jedním z velkých témat arménského tisku v hlavním městě se stala neutěšená situace arménských souvěrců ve vilájetech, nicméně plánovaná reforma institucí milletu ve prospěch provincií, kterou prosazoval charismatický patriarcha Mkrtič Chrimian, byla istanbulskými Armény smetena ze stolu a sám patriarcha byl v roce 1873 dohnán k rezignaci. Až do roku 1878 zůstala arménská elita věrná osmanskému státu a svých cílů se snažila dosáhnout za pomoci reforem. Určitou roli formování loajalit arménské vyšší třídy sehrála také její důvěra v představitele osmanského reformního hnutí, tanzímátu, i její úzká ekonomická propojenost se stávajícím společenským a ekonomickým systémem.

Nicméně i po zformování arménských revolučních stran v osmdesátých letech zůstali mezi arménskou politickou reprezentací stále velmi silně zastoupeny umírněné hlasy volající po zlepšení podmínek reformní cestou v rámci říše. Boj revolucionářů nebyl namířen jen proti hamídíjskému režimu, ale rovněž proti opozici uvnitř milletu. Masovou podporu získali revolucionáři až po mimořádně brutálních masakrech arménského obyvatelstva v polovině devadesátých let. Nicméně amirové a další umírnění, po roce 1908 včetně mnoha samotných arménských revolucionářů, zůstali věrni impériu až do osudného roku 1915.87

Sultán Abdülhamit II. a jeho konzervativní vláda

Mládí a nástup na trůn

Nejdůležitějším atributem moci sultánů z osmanského domu byl meč, jímž bývali rituálně opásáni v den převzetí vlády, avšak nový sultán Abdülhamit II. jako by vyměnil Osmanův meč za meč Damoklův. Životní příběh posledního skutečně vládnoucího monarchy říše v sobě nese klíč, jenž nám pomůže proniknout blíže k objasnění extrémního rozsahu masakrů z let 1894–1896.

Budoucí sultán se narodil v roce 1842 jako druhý syn Abdülmedžida (vládl 1839–1863). Matka Abdülhamida zemřela, když mu bylo pouhých jedenáct let. Její místo zaujmula jeho adoptivní matka Rahime Perestu, k níž Abdülhamit citově velmi přilnul. Jinak jeho dětství nebylo příliš šťastné, otec ani bratři jej neměli v oblibě.

Osamělé vyrůstání v harému mělo patrně vliv na rozvoj jeho paranoidního chování v dospělosti. Budoucí sultán se údajně již v raném věku stal posedlým sledováním lidí ze svého okolí. Komnaty istanbulského paláce Dolmabahče byly prodchnuty atmosférou rivality o to, kdo se stane vládcem a kdo stráví zbytek života ve zlaté kleci. Abdülhamit zde vyrostl ve velmi podezřívavého a mstivého muže. Tradovalo se, že když jej někdo urazil, nikdy mu neodpustil a byl schopen poslat lidi ze svého okolí do vyhnanství kvůli drobnostem.

Pěstounka Perestu podporovala budoucího sultána v jeho koníčcích, mezi něž patřila především dřevořezba a zhotovování nábytku. V době svého panování si oblíbil i chov ptactva a zvěře. Abdülhamit měl také slabost pro operu (dokonce sám komponoval) a divadlo. Představení byla na jeho přání upravována, protože nenáviděl nešťastné konce. Kusy jako Macbeth, Hamlet nebo Julius Caesar, které zobrazovaly vraždu monarchy, nesměly být uváděny vůbec. Sultánovým oblíbeným čtením před spaním byly detektivky, především Sherlock Holmes. Patrně bylo zásluhou Perestu, že Abdülhamit byl po celý život mimořádně zdvořilý a laskavý k ženám.

K jeho každodenním rituálům patřilo pití silné kávy, kouření silných cigaret a konzumace jednoduchého jídla, které dobře působilo na jeho problémy se žaludkem. Na rozdíl od svého staršího bratra Murada V. Abdülhamit pil alkohol jen velmi střídmě a všeobecně vzato se spíše vyhýbal požitkářství. Je více než pravděpodobné, že jeho žaludeční neuróza (dyspepsie) a chronická nespavost byly zapříčiněny právě stresem, strachem a úzkostí, které zažíval v období své vlády. Jeden západní pozorovatel poznamenal, že na sultánovi s pronikavýma očima seděl temný stín melancholie.88

Okolnosti předcházející opásání Abdülhamida II. Osmanovým mečem 7. září 1876 byly velmi dramatické. Tomuto období tzv. velké východní krize předcházela dvě klidnější desetiletí, kdy osmanské politice dominovali osvícenští velkovezíři, kteří zastiňovali moc samotného sultána. Například i snaha Abdülhamidova strýce Abdülazize, který vládl mezi lety 1861 a 1876, o změnu tohoto stavu a o získání většího podílu na reálné moci právě na úkor byrokracie tanzímátu v první polovině sedmdesátých let, ztroskotala. V červnu 1875 propuklo povstání křesťanských poddaných v Hercegovině, v říjnu téhož roku následoval faktický státní bankrot a v dubnu následujícího roku povstali Bulhaři. Krvavé potlačení jejich revolty a osmanská platební neschopnost podlomily důvěru evropské veřejnosti v Osmanskou říši coby moderní konsolidovaný stát.

V úterý 30. května 1876 v časných ranních hodinách nechal serasker (vrchní velitel osmanských ozbrojených sil) obklíčit palác Dolmabahče za pomoci pěchoty i loďstva a předal překvapenému sultánovi fetvu o jeho sesazení. Nahradit jej měl jeho synovec a starší bratr Abdülhamida, Murat V., avšak psychický stav tohoto těžkého alkoholika nebyl dobrý ani před jeho nástupem na trůn, a dále se zhoršil po sebevraždě sesazeného Abdülazize, která proběhla za podezřelých okolností. Břímě vlády pro něho bylo příliš těžké. Situace se ještě zkomplikovala, když Srbsko a Černá hora vyhlásily říši válku, ačkoliv v tomto konfliktu měli osmanští vojáci od počátku převahu.

Abdülhamit II. nahradil Murada V. po pouhých třech měsících jeho vlády.89 Nový sultán od té chvíle držel svého staršího bratra v domácím vězení až do konce jeho dnů. Ještě přísnější dohled si připravil pro svého mladšího bratra Mehmeda V. Rešada, který ho nakonec po sesazení z trůnu v roce 1909 nahradil.

Z osudů Abdülazize a Murada V. je patrné, že pozice sultána byla v čase krize velmi vratká a po svém sesazení mohl přijít nejen o osobní svobodu, ale i o život. Ani hrozba atentátu nebyla nereálná, vždyť i přemožitel Abdülhamida v rusko-turecké válce (1877–1878) car Alexandr II. zemřel v roce 1881 rukama teroristů z revoluční organizace Narodnaja volja (Svoboda či vůle lidu). Toto uskupení prosazovalo mj. zavedení ústavy, všeobecné volební právo, svobodu slova, tisku a shromažďování, decentralizaci a právo na sebeurčení pro utlačované národy. Arménské revoluční hnutí přímo vycházelo z ruského prostředí a bylo napojeno na samotnou Narodnuju volju.90 Když mohli atentátníci připravit o život jeho mocnější konzervativní protějšek v Rusku, pak se mohl příště stát obětí i sultán. Na sklonku jeho vlády se tato obava téměř vyplnila. Jako odvetu za systematické masakry v 90. letech připravila Arménská revoluční federace v červnu 1905 atentát na sultána, který málem splnil svůj cíl.91 Strach, který pociťoval Abdülhamit o svůj život, měl racionální jádro, i když později přerostl do obludných paranoidních rozměrů, které začaly ohrožovat jak sultánovo okolí, tak říši samotnou.

Velká východní krize

Když Abdülhamit započal svou vládu, říše byla na pokraji propasti. Po krymské válce (1853–1856), v níž Francie a Velká Británie vedly úspěšnou válku proti Rusku, aby zachovaly celistvost Osmanské říše, naplnila turkofilní atmosféra západní Evropu. Tento sentiment fakticky zmizel během velké východní krize (1875–1878), a to především v souvislosti s povstáním Srbů v Hercegovině na jaře 1875, s osmanskou neschopností splácet státní dluh od října téhož roku a silně medializovanými masakry křesťanů v rebelujícím Bulharsku na jaře následujícího roku.92

Podpis Sanstefanské mírové smlouvy mezi Osmanskou říší a Ruskem 3. března 1878.

Evropské mocnosti jako obvykle navrhovaly řešit nastalou situaci reformami. Na počátku mezinárodní konference v Istanbulu, kterou k řešení krize iniciovala Velká Británie, překvapil přítomné delegáty velkovezír Midhat paša, když nechal vyhlásit novou ústavu Osmanské říše. Ta podle jejích původců přinášela dostatečné právní reformy a činila tak další jednání bezpředmětnými. Nová ústava mimo jiné zřizovala volený parlament. Velmoci však tento dokument nepovažovaly za skutečné řešení. Ruské impérium zachvátilo panslavistické nadšení, jehož ozvěny rezonovaly i v české kotlině. Východní krize následně vyústila v rusko-tureckou válku (1877–1878), která podle očekávání skončila drtivou porážkou Osmanů na Balkánském poloostrově i na Kavkazu.

Konstantinopol zachránila před ruskou okupací pouze přítomnost spřátelené britské flotily. Ruští vyjednavači přinutili Osmany k podepsání tvrdé Sanstefanské mírové smlouvy, jež však nebyla přijatelná pro ostatní mocnosti a byla pod jejich nátlakem zrevidována na Berlínském kongresu (1878). Ztráty pro Osmanskou říši byly přesto ohromné, z části tomu tak bylo, protože snahy evropských velmocí o revizi Sanstefanské smlouvy nebyly motivovány láskou k osmanskému domu, ale strachem z Ruského impéria.

Srbsko, Černá hora a Rumunsko obdržely nezávislost. Bulharsko (byť v územně zmenšené podobně) získalo autonomii. V Makedonii a Arménii měly být provedeny reformy pod dohledem mocností. Rakousko-Uhersko dostalo právo okupovat Bosnu a Hercegovinu, zatímco Velká Británie si vymínila za svou diplomatickou pomoc okupaci a převzetí správy ostrova Kypru. Obě území zůstala osmanská, avšak jen podle jména.

Po uzavření míru byla říše zahraničněpoliticky velmi oslabena. Abdülhamit II. se vyhýbal orientaci na jednu mocnost, naopak jeho cílem bylo vytěžit maximum z jejich vzájemného soupeření. Podlomená vojenská síla přiměla sultána k politice appeasementu z pozice slabšího. Územní ztráty týkající se oblastí, které zůstaly osmanské jen na papíře, nebyly provázeny ničím více než formálním protestem, avšak hrozilo-li nebezpečí částem říše pod sultánovou plnou svrchovaností, dokázal je vehementně bránit. Dozvukem východní krize byly další územní ztráty. Od roku 1881 okupovala Francie Tunisko, v té době již jen formálně osmanské. Téhož roku byly v Thessalii provedeny územní ústupky ve prospěch Řecka. O rok později se vylodili Britové v Egyptě, který zůstal de jure součástí Osmanské říše až do první světové války. V roce 1885 došlo i přes odpor Osmanské říše a Srbska ke spojení Berlínským kongresem rozdělených provincií Bulharského knížectví a Jižní Rumélie.93

Turečtí uprchlíci z Bulharska (1877).

Osmanská říše ztratila oblasti s početným křesťanským obyvatelstvem, což znamenalo, že muslimové získali v jejím zbytku výraznější početní převahu (73 %). Za těchto okolností sultán počal zdůrazňovat svou roli chalífy, hlavy všech muslimů. Dominující ideologií se namísto panosmanismu stal konzervativní panislamismus, který zdůrazňoval solidaritu mezi osmanskými muslimy: Turky, Araby, Albánci, Kurdy, Čerkesy a dalšími. Na domácím poli plnil panislamismus obrannou funkci především proti rodícímu se arabskému a albánskému národnímu hnutí, nutno dodat, že zde do jisté míry uspěl. Navenek používal Abdülhamit panislamismus jako trumf proti Velké Británii, Francii a Rusku. Tyto mocnosti vládly početným muslimským populacím a panislámskou hrozbu vnímaly velmi citlivě a zároveň měly sklon ji přeceňovat. Ačkoli panislamismus utvářel určitá pouta mezi chalífou a zahraničními muslimy, v účinné hnutí se skutečnou politickou, ba dokonce vojenskou silou nikdy nepřerostl.94

Vnitřní politika

Vnitřní politika sultána měla dvě tváře. První navazovala na starší tradici modernizace a reforem shora, kterou zavedl tanzímát, jehož představitelé stejně jako Abdülhamit oponovali konstitučnímu hnutí, demokratizaci i nacionalismu. Pronikání technického pokroku plynule pokračovalo i za jeho vlády. Telegrafní síť propojila každé větší provinční město s centrem, do provozu byly uvedeny páteřní tahy osmanské železnice, anatolská a hidžázská dráha. Zlepšil se zdravotní stav populace (například po dlouhých staletích přestal být dýmějový mor akutním problémem). V říši se zvyšovala gramotnost a vzdělanost obyvatelstva, což vedlo ke zvýšení poptávky po tiskovinách. Ty sice podléhaly přísné politické cenzuře, ale přesto prezentovaly zatím stále poměrně nepočetné čtenářské veřejnosti různé encyklopedické články o vědě, geografii, historii, technice i literatuře.95 Materialismus se stal intelektuální módou, která umožňovala do jisté míry překlenout propast mezi vedoucí křesťanskou modernitou a jejím mladším islámským sourozencem. Rozmach materialismu za vlády nejzbožnějšího sultána pozdní Osmanské říše zůstává jedním z velkých paradoxů jeho vlády.96

Druhá tvář sultánova režimu, široce reflektovaná současníky na Západě, byla despotická a poznamenaná masakry páchanými na civilním obyvatelstvu. V kritickém období 1894 až 1896 se o něm stařičký William E. Gladstone, který měl za sebou již čtyři premiérská období v britské vládě, vyjadřoval jako „o krvavém sultánovi“ nebo „velkém vrahovi“.97

Slavnostní otevření prvního osmanského parlamentu (1877).

Když byla carská armáda v roce 1878 již na dohled od Konstantinopolu, Abdülhamit odročil (technicky v souladu s ústavou) další zasedání nově zavedeného parlamentu na neurčito. Toto „provizorium“ se protáhlo na dalších 30 let. Ústava byla fakticky suspendována a stal se z ní pouhý cár papíru. Novému vládci se podařilo soustředit moc do svých rukou a z ministrů udělat poslušné služebníky. Již dříve zmíněná sultánova obava o vlastní život vtiskla formu i jeho režimu, jehož možná vůbec nejdůležitějším úkolem bylo zachovat suveréna u moci a při životě. Abdülhamit byl výborným střelcem a vždy u sebe nosil nejméně jeden revolver; vzhledem ke svému permanentnímu nervovému vypětí se sultán špatně ovládal, proto když jej náhodou překvapil v zahradách paláce jeden z jeho zahradníků, na místě jej v leknutí zastřelil. Chalífa také nesnesl, aby si lidé v jeho přítomnosti sahali do kapes nebo dělali prudké pohyby, také se nenechával fotografovat.98

Překrásné zahrady Abdülhamidova paláce Jildiz obepínaly na konci jeho panování dvě zdi, které strážilo 7 000 mužů dobře vyzbrojené a vystrojené Imperiální gardy. Z paláce se stala pevnost.99 Sultán omezil cesty ven, z bezpečí těchto hradeb, na minimum. Stále více času zabíralo pánovi Jildizu čtení tzv. žurnálů, což byly zprávy od jeho tajné policie. Bylo jich tolik, že je ani nedokázal všechny přečíst a značná část jich zůstala neotevřená až do mladoturecké revoluce (1908). Tvrdá politická cenzura doléhala na vše tištěné. Slova Makedonie a Arménie byla zakázána. Tragikomický vrchol Abdülhamidovy posedlosti znamenal zákaz používání chemické značky vody. Sultán se totiž obával, že H_2O pro jeho oponenty neznačí dva atomy vodíku a jeden atom kyslíku, ale „Hamit II. je nula“.100 Tisk se však vyjadřoval o sultánovi jen v superlativech: „Vzorný vladař, ten, jehož dobré skutky byly tak početné, že pokud by měly být ty, jež prokázal za jediný den, všechny vytištěny, ani stohy papíru by nebyly dostačující, aby o nich podaly zprávu.“101

Sultán Abdül Hamit II. zdraví své poddané (1880).

Svůj zážitek s osmanskou cenzurou při vstupu do země popsal americký lékař a pozdější svědek arménské genocidy, Clarence D. Ussher, následovně:

Zabavili mi můj nový Standardní slovník, protože obsahoval „zhoubná“ slova jako „svoboda“ a „revoluce“; také vystříhali z mé Bible mapy, protože na některých z nich byla zakreslena Arménie.102

Sultánova paranoia zasáhla i ozbrojené složky; loďstvo bylo například drženo v útrobách své základny ve Zlatém rohu z obavy, že by zaměřilo své zbraně proti vladařovu paláci, který byl na dohled od břehu. Při povyšování v armádě i státní správě hrála hlavní roli bezmezná loajalita k sultánovi, nikoli schopnosti. Z obavy před mladými liberálně smýšlejícími důstojníky preferoval Abdülhamit povyšování jedinců z mužstva. Lidé všech hodností byli ponoukáni k donášení jeden na druhého. Ke všem řečeným problémům představitelů státní moci se družil i zoufalý nedostatek finančních prostředků, zděděný již po Abdülazizovi.

Na konto osmanského státu a jeho úředníků poznamenal William M. Ramsay, badatel, který strávil v Anatólii dvanáct let, toto:

… korupce je všeobecným pravidlem; všude vše dává do pohybu bakšiš, bez něho nezmůžete nic. […] Všichni znají systém, nikdo [od úředníka] neočekává, že by se zachoval jinak, nikdo jej neobviňuje za to, že se chová tak, jako by se i ostatní zachovali na jeho místě. […]

Směsice nenávisti a strachu, kterou pociťují turečtí rolníci k zástupcům vlády, je daleko hlubší a více zakořeněná, než bychom byli s to uvěřit. […]

[Četník] žije, jak jinak, svobodně a chová se jako dosti krutý pán a vládce, když jde mezi mírumilovné a poddajné Turky, přesto považuje za moudré držet svůj jazyk více za zuby, když musí zavítat mezi Čerkesy, Kurdy nebo Avshahry^103. […] Zjistil jsem, že napříč všemi skupinami lidí v Anatólii a napříč všemi náboženstvími je turecká policie považována za ohnisko a původce nepořádku, špatné vlády a nespravedlnosti.104

Ramsay dále upozorňuje i na to, že platy představitelů státní moci byly směšně malé, a že kdyby se nepodíleli na korupci, zruinovali by se. Zákony podle něho byly dobré, problém vznikal při jejich vymáhání. Ti, kdo by měli zákon prosazovat, jej neznali nebo nechápali jeho smysl, proto byli nezřídka závislí na vzdělanějších řeckých a arménských pomocnících. Uvádí příklad, že schopnost číst bez problému jakýkoli dokument byla u různých úředníků řadou lidí, s nimiž mluvil, velmi vyzdvihována, z čehož vyvozuje, že tato dovednost byla zřídkavá. Ramsay přidává i příklad mimořádné brutality při vybírání daní, která vedla ke smrti jednoho Arména. Podle Ramseyho byla spravedlivá vláda v určitých oblastech pouze zásluhou silných osobností, které vládly semipatriarchálním způsobem, ale prosazovat skutečně moderní právo byli v říši schopni pouze někteří konzulové západních mocností. 105 Nemusíme Ramsaymu věřit každé slovo, nicméně z jeho poznámek vystupuje kritika praxe Abdülhamidova režimu, která nemůže být jednoduše opomenuta.

Hamídíjské pluky

Abdülhamidova panislámská politika se silně promítla i do vztahu osmanského státu a jeho kurdských poddaných. V listopadu 1890 sultán vyhlásil svůj záměr zřídit pluky nepravidelné lehké jízdy, které po něm nesly jméno hamídíje (doslova Hamidovy).

Tyto oddíly začaly vznikat již o rok později převážně z vybraných sunnitských kurdských kmenů. Každý z více než 60 pluků tvořilo okolo 600 mužů. Válečníci z jednoho kmene bojovali vždy ve stejném pluku, ať již tvořili bojovníci z většího kmene jeden či více pluků, nebo se více menších kmenů spojilo do jednoho regimentu. Oddíly měly být dislokovány na ose Erzurum–Van. V praxi byli muži rozptýleni po svých sídlech a scházeli se, jen když byli povoláni do služby. Nižší velitelské posty zaujímala zpravidla kmenová elita.

Příslušníkům hamídíjských sborů byly přidělovány různé výhody, jakými bylo například vynětí z tíživé daňové povinnosti, někdy byla v domovské vesnici mužstva postavena škola, synové kmenových předáků dostávali vzdělání v Istanbulu nebo Bagdádu, ale pro nás nejdůležitější výhodou bylo podřízení velitelů Hamídíjí přímo veliteli 4. armády v Erzurumu Abdülhamidovu švagrovi Zekimu pašovi. Posledně jmenované opatření mělo za následek, že civilní správa neměla pravomoc trestat přečiny, jichž se příslušníci hamídíjí dopouštěli na civilním obyvatelstvu, přičemž Arméni byli jejich nejčastějším cílem. Zeki paša pak postupoval při trestání vlastního mužstva liknavě. Ustavení kurdských pluků tak narušovalo pořádek ve východní Anatólii, kde se situace zásadním způsobem zhoršila. Místní obyvatelstvo hamídíjské důstojníky považovalo za „lupiče převlečené za vojáky“. Historik David McDowall o situaci v chudé a neklidné východní Anatólii napsal:

Pořádek a právo zůstaly na této zranitelné hranici až na druhém místě za loajalitou.106

Zformování hamídíjských pluků mělo dva hlavní důvody. Zaprvé kurdské jednotky působily jako protiváha ke křesťanům a jejich případnému separatismu. Druhým důvodem ke vzniku hamídíjí bylo připoutání Kurdů k centru a jejich integrace do impéria. Celkem vzato však byli Kurdové více znechuceni z daní a postupující centralizace než nadšeni z chalífovy panislámské politiky. Během válek v 19. století se kurdští předáci často snažili využít slabosti říše a obnovit nezávislost svých knížectví. Posledním podobným pokusem byla revolta šejka Obejduláha (1880–1881). Kolaborace přinejmenším některých kmenů s Rusy v případě války byla víc než pravděpodobná. Hamídíjské pluky měly toto nebezpečí eliminovat, a navíc využít kurdské bojové síly v osmanský prospěch. Kvalita a síla hamídíjí však značně zaostávala za pravidelnou armádou, stejně tak jejich ztotožnění se s říší zůstalo povrchní.

Sultán nastoupil na trůn ve velmi obtížné a nebezpečné době, kdy byla Osmanská říše na pokraji kolapsu. Svízelnou situaci se rozhodl řešit zavedením absolutismu a uplatňováním panislámské ideologie.

Z těchto kroků vykrystalizovaly dva hlavní soupeři jeho režimu. Prvním bylo mladoturecké hnutí, které usilovalo o obnovení ústavy z roku 1876. Druhým byli křesťanští poddaní z definice vyloučení z panislámské pospolitosti. Oběma skupinám vadily Abdülhamidovy represivní sklony a absolutistický charakter jeho vlády. Mezi osmanskými i ruskými Armény hned za východní hranicí navíc sílilo nacionalistické hnutí drážděné sultánovou podporou Kurdů.

Demografie a politika

Charakter arménského osídlení

Arménská populace v Osmanské říši měla tři významná ohniska. Prvním z nich byla východní Anatólie neboli západní Arménie (východní Arménie patřila k carskému Rusku a Persii). Chudá hornatá oblast Arménské vysočiny je původní historickou vlastí Arménů. Ti zde však tvořili většinu pouze v některých oblastech. Podle odhadu historika Davida McDowalla žily v osmanské Anatólii na východ od města Sivas přibližně tři miliony lidí, z toho jak arménská, tak kurdská populace čítaly okolo milionu osob, přičemž Kurdů bylo pravděpodobně nepatrně více. V oblasti žilo také asi 600 000 Turků, z nichž výrazný podíl tvořili obyvatelé měst.107 Mezi další méně početné etnické skupiny obývající východní Anatólii patřili Asyřané, Řekové, Čerkesové, Lazové, Peršané nebo Romové. Tento region současníci vymezovali hranicemi šesti „arménských vilájetů“: Sivas, Mamuret-ül-Aziz, Erzurum, Dijarbekir, Bitlis a Van.

Druhým centrem arménské populace bylo bývalé území arménského království v Kilíkii, tedy v nížinné oblasti ležící na pobřeží Středozemního moře, kterou obklopuje horský masiv Taurusu.

Významnou menšinu tvořilo arménské obyvatelstvo i na území hlavního města Konstantinopole a jeho okolí. V Istanbulu na přelomu 19. a 20. století žil zhruba milion lidí, z nichž přibližně každý sedmý byl arménského původu. Bohatá arménská elita obývala čtvrť Galata, kde se honosila svými luxusními sídly. Velmi početnou část arménské komunity v hlavním městě tvořili však také chudí námezdní dělníci, často přicházející za prací z provincií. V Istanbulu sídlil patriarcha, hlava gregoriánského milletu, a také Arménské národní shromáždění, proto se od Jerkiru více než tisíc kilometrů vzdálené město počítalo za centrum politického života osmanských Arménů.

Mimo tato ohniska byly menší arménské komunity roztroušeny v podstatě po celé Anatólii, a to především ve větších městech. Určitou zvláštnost v arménském osídlení představovalo město Zejtun a oblast Sasunu. V těchto malých horských hnízdech existovala silná tradice autonomie a místní byli sebevědomí a ozbrojení.108

Zhruba 70–80 % Arménů žilo v chudých poměrech na venkově, kde jim bylo hlavní obživou zemědělství.109 Na území Arménské vysočiny dosahoval podíl agrárního obyvatelstva 80–90 %, v Kilíkii a ve zbytku Anatólie to bylo pouze 60 %. Dalších více než 200 000 Arménů přebývalo převážně v městském prostředí v Istanbulu, Smyrně a Thrákii.110 Mezi urbanizovanou populací, zvláště v hlavním městě, a horaly z východu zela hluboká civilizační propast.

Demografickou situaci v Anatólii ovlivňovaly ve prospěch muslimů vystěhovalecké a uprchlické vlny jejich souvěrců z Balkánského poloostrova a kavkazského regionu, které přicházely po každé prohrané válce. Celkový počet těchto utečenců za poslední století existence Osmanské říše dosáhl několika milionů.111 Příliv těchto těžce zkoušených lidí výrazným způsobem ovlivňoval i názorové klima mezi muslimy v říši.

Národní povaha versus stereotypy

Ačkoli se většina z nich živila zemědělstvím nebo tradičními řemesly, Arméni ve své době prosluli především jako obchodníci a bankéři. Ve východní Anatólii a Kilíkii ovládali prakticky veškerý obchod a v západní Anatólii se dělili o svou pozici s Řeky. Arménští podnikatelé a finančníci sehráli rovněž velmi důležitou roli při zavádění industrializace v Osmanské říši, ale i na ruském jižním Kavkazu.

Mnoho návštěvníků ze Západu se však cítilo být podvedeno, když přišlo na to, že jim arménský obchodník prodal nesmyslně předražené zboží, protože byli ve své důvěřivosti plynoucí ze stabilních cen na západě ochotni je koupit; ovšem zásadu „ošiď hlupáka, dokud se dá“ nepraktikovali na Blízkém východě zdaleka sami, podobný přístup měli i Řekové, Arabové a další.112

Český cestovatel Karel Hansa, který na vlastní oči viděl následky arménské genocidy v Sýrii v roce 1922, popsal Armény jako vysoké kostnaté lidi s černýma očima a vlasy, kteří se vyznačovali svou mírností, pílí, spořivostí, vytrvalostí, ale i podnikavostí a nadáním pro obchod. Stejně jako všichni Kavkazané, tak i oni byli hrdí a citliví na svou čest. Rodiny žily „spořádaným patriarchálním způsobem“. Ženy se zdržovaly ponejvíc v domácnosti a nezřídka nosily „po orientálním způsobu“ roušku přes tvář. 113

Jiným metrem měřil figuru abstraktního prototypu Arména skotský archeolog William M. Ramsay (1897):

Arménští a turečtí prodejci istanbulské čtvrti Galata.

„… slyšel jsem o nich vyprávět při mnoha příležitostech od stovek osob. Měl jsem možnost hovořit s lidmi různých sympatií a náboženských přesvědčení v nejrozličnějších situacích a všichni se shodovali na všeobecné povaze, k níž Arméni tíhnou, a především, co se týče jejich chyb. Méně shody panovalo ohledně jejich předností. Někteří, kdo přišli pouze do povrchního kontaktu s nejhorší třídou bohatých Arménů, despotických, zabedněných a chamtivých kupců, kteří si vydělali peníze úzkoprsým a odporným podnikáním, jim upírají veškeré ctnosti. Nicméně všichni byli zajedno v tom, že Arméni tíhnou k jedinému typu, jsou poddajní až na samou hranici servility, přijímají bez snahy o odpor špatné zacházení a urážky, které by přinutily postavit se na odpor i červa. […]

Představte si nevyhnutelný výsledek staletí otroctví, vystavování urážkám a pohrdání; staletí, v nichž Arménovi nepatřilo nic, ani jeho majetek, dům, vlastní život; jeho vlastní osoba ani rodina nebyly posvátné či v bezpečí před nevypočitatelným násilím, nevyprovokovaným násilím, kterému bránit se silou znamenalo smrt! Nemíním tím, že všichni Arméni trpěli, ale každý z nich žil ve strachu z výtržností a nepokojů. Všichni věděli, že jakákoli známka odvahy nebo kuráže téměř jistě povede k rychlému potrestání a že v uplácení úředníků se skrývá jediná naděje k nápravě a nejlepší šance k útěku. […] … snahy [Arména] se zaměřily na vydělávání peněz jako jediného prostředku, kterým mohl zajistit bezpečnost své rodiny a sebe samotného.“ 114

Ramsay, na rozdíl od Hansy, nebyl armenofilem, dokonce poznamenal, že „ze všech ras, s nimiž jsem se v Turecku stýkal, není žádná, kterou bych si oblíbil méně než Armény“.115

Hluboké rozdíly v líčení arménského národního charakteru Hansou a Ramsayem jsou očividné. Představili jsme oba jejich pohledy mimo jiné proto, abychom demonstrovali ošidnost jednostranných či přehnaně zobecňujících charakteristik, jež navíc nezřídka inklinují k rasismu. Vždyť například rozdíly v mentalitách kurdského a arménského usedlého zemědělce kdesi na samém východě Malé Asie byly dozajista menší než stejného arménského rolníka a jeho souvěrce, zámožného bankéře z Konstantinopole. Ve světle takového srovnání ztrácí zobecňování založené čistě na etnických kategoriích na lesku. Nicméně bylo by chybou úplně opomíjet stereotypy současníků. Ty sice nezřídka vypovídají více o tom, kdo je pronáší, než o svém předmětu, nicméně mívají určité racionální jádro, které je vyjadřováno s různým citovým zabarvením (nadání pro obchod X hrabivost). Stereotypy nám také napomáhají porozumět myšlení současníků.

Jak upozornil německý historik Hilmar Kaiser ve svém podnětném eseji Imperialismus, rasismus a utváření teorií, negativní „rasové charakteristiky“ napomáhaly legitimizovat násilí páchané na Arménech. Například úředník německého ministerstva zahraničí Alfons Mumm na samém konci hamídíjských masakrů vyjádřil politování nad současným stavem, v němž se Arméni nacházejí, ale jedním dechem dodával, že se nesmí zapomínat na lstivost a rebelské aktivity této rasy, takže Turci vlastně jednali v „sebeobraně“. 116 Takovýto přístup umožnil ospravedlnit masové vraždy a zabránit narušení vztahů Německa s Osmanskou říší. Obdobně se stala relativní majetnost Arménů a jejich úspěch v komerční sféře jedním z dalších argumentů legitimizujících násilí.

Počet arménských obyvatel před genocidou

Početnost arménského obyvatelstva v Osmanské říši je klíčovou informací pro odhad počtu obětí genocidy, který se zpravidla určuje tak, že se od předválečné populace odečte přibližný počet Arménů, kteří zůstali v říši, uprchlíků do zahraničí a nucených konvertitů k islámu. Takový odhad je kvůli sčítajícím se nepřesnostem stejně tak nepřesný, jako jsou nepřesné jeho vstupní údaje, přesto dává rámcovou představu o rozsahu celé tragédie.

Demografická síla arménského obyvatelstva se stala předmětem ostré kontroverze, přičemž hlavním předmětem sporu je spolehlivost údajů osmanského státu a arménského patriarchátu v Konstantinopoli. Reprodukování této rozsáhlé debaty přesahuje rámec knihy,117 přibližme si však alespoň několik podstatných argumentů, které v jejím rámci zazněly. Právě nejistá povaha vstupních údajů otevřela prostor pro přehánění na jedné straně, a co je závažnější, umenšování velikosti arménské populace s úmyslem bagatelizovat či přímo popřít genocidu z roku 1915 na straně druhé.118

Osmanští úředníci v roce 1844 uvedli počet osob arménského původu v říši na 2 000 000, o 23 let později (1867) bylo toto číslo navýšeno na 2 400 000. Zásadní zlom ve statistikách přišel během panování Abdülhamida II., který realizoval deset let trvající sčítání lidu, jehož výsledky (1893) uváděly počet Arménů v říši na 1 048 143. Rozdíl oproti číslu z roku 1867, byť toto vycházelo z méně přesných daňových registrů, činil přibližně 1 400 000 osob.

V roce 1878 ztratila říše Berlínskou smlouvou ve prospěch Ruska území obklopující města Kars, Ardahan a Batumi ve východní Anatólii, a navíc Rumunsko a Srbsko získaly úplnou nezávislost. Tyto územní ztráty však mohou objasnit pouze pokles ve statistikách o přibližně 100l000 Arménů, kteří zde žili,119 nikoli úbytek dalších 1 300 000. Takto masivní rozdíl mezi lety 1867 a 1893 nemůže vysvětlit ani emigrace mnoha desítek či spíše několika málo set tisíc Arménů z říše. Hlavní emigrační vlna navíc přišla až po hamídíjských masakrech (1894–1896).120 Přijatelným vysvětlením dané diskontinuity ve statistikách se zdá být vědomá snaha sultána Abdülhamida II. a jeho úředníků údaje zkreslit.

Osmanské statistiky

Údaje arménského patriarchátu

v Konstantinopoli

rok

počet

poznámka

rok

počet

poznámka

1844

2 000 000

Číslo se údajně vztahuje pouze k asijské části říše.

1878

3 000 000

Odhad patriarchátu na základě osmanských materiálů

vypracovaný pro

Berlínský kongres.

1867

2 400 000

Cifra prezentovaná Osmany

na Světové výstavě v Paříži.

1914

1 914 620

Výstup cenzu, při němž jednotlivé diecéze

zasílaly vyplněné sčítací formuláře patriarchátu (1913–1914).

1893

1 048 143

Výstup prvního moderního sčítání lidu cíleného na získání demografických údajů (1881/82–1893).

1914

1 219 323

Odhad založený na statistickém materiálu shromážděném při sčítání ke konci vlády sultána Abdülhamida II. (1905–1906).

Tab. č. 5. Početnost arménského obyvatelstva v Osmanské říši. Převzato včetně komentářů z: KÉVORKIAN, Raymond, The Armenian Genocide: A Complete History, New York 2011, s. 267–278.

Zkušenost Osmanů se Srbskem a později i s Bulharskem a Rumunskem ukázala, že autonomie udělená převážně křesťanským územím vede postupně k jejich úplnému osamostatnění se. Berlínská smlouva (1878) donutila osmanskou vládu zavázat se k ochraně Arménů před Kurdy a Čerkesy, což spolu s rodícím se arménským revolučním hnutím znamenalo novou hrozbu v podobě požadavků reforem, autonomie, ba dokonce intervence mocností či otevřeného arménského revolučního separatismu. Sultánova vláda se snažila podkopat legitimitu arménských požadavků v očích velmocí poukazováním na to, že Arméni ani v jednom vilájetu netvoří většinu, a proto by případná autonomie nebo reformy ve prospěch Arménů pouze šikanovaly muslimskou většinu.

Východní Anatólie byla opravdu obydlena značným počtem muslimů, nicméně existovaly zde také menší oblasti s arménskou majoritou, z nich nejvýznamnější byla v okolí jezera Van. Osmanští úředníci však pozměňovali hranice některých vilájetů tak, aby v každém tvořili jasnou většinu muslimové.121 Dále pak arménští historikové argumentují, že za panování Abdülhamida II. docházelo přímo k záměrnému zkreslování údajů; počet Arménů měl být snižován až o 50 %, kdežto čísla vztahující se k muslimům byla výrazně nadhodnocována až o 200 %.122 Tato politika také zapadá do celkového rámce nebývale represivního a vražedného chování sultánova establishmentu k Arménům obecně; zákazem slova „Arménie“ počínaje a masakry v polovině devadesátých let 19. století konče.

Poslední státní sčítání lidu před světovou válkou se v říši odehrálo v letech 1905–1906, tedy ještě za vlády Abdülhamida II., pozdější statistiky Výbor jednoty a pokroku pouze odvozoval z těchto čísel. Porevoluční politika mladoturků ohledně arménské autonomie a reforem se příliš nelišila od postupů zavedených již za panování sesazeného sultána, prioritou číslo jedna pro ně zůstalo zachování ničím nenarušované autority centrální vlády. Tolik k nespolehlivosti demografických údajů původem z hamídíjské éry.

Jaký byl však skutečný počet Arménů vpředvečer genocidy 1915? Dle propočtu autora knihy čítal bezmála dva miliony osob; přesněji 1,7–1,9 milionu lze považovat za rozumný více méně konzervativní odhad. Vyjdeme-li z předhamídíjských osmanských odhadů, tedy dva miliony Arménů v roce 1844 a 2,4 milionu k roku 1867, zdá se být odhad patriarchátu 3 miliony (1878) nadsazený. Je pravděpodobné, že před vypuknutím hamídíjských masakrů přesahovala početnost arménské populace dva miliony osob. Masakry, nucená konverze k islámu a následná emigrace ji však pravděpodobně srazily až pod dva miliony. Tuto cifru potvrzuje poměrně věrohodné sčítání lidu, které provedl konstantinopolský arménský patriarchát pro potřeby chystaných reforem (1913–1914). Každá diecéze při něm zaslala požadované údaje do Konstantinopole. Shromážděná čísla měli dle ujednání později přezkoumat dva zástupci mocností. Příslušné záznamy se dochovaly v Paříži a Jeruzalémě. Tato statistika udává 1 914 620 osob.123 Dané číslo odpovídá rovněž významu a rozšíření arménské komunity na obrovském území východní Anatólie, Kilíkie, ale také v hlavním městě a dalších centrech ve střední a západní Anatólii. Pro porovnání – na podstatně menší ploše ruského Zakavkazska žilo v roce 1897 již 1 127 212 Arménů,124 přičemž charakter jejich osídlení byl v zásadě srovnatelný s Osmanskou říší.

Nový význam demografie v éře nacionalismu

V průběhu 19. a 20. století je patrný přechod od mnohonárodnostních impérií k více či méně etnicky homogenním národním státům, jak jsme již naznačili v kapitole „Ve stínu doby“. Kritickou otázkou této epochy se stalo, kterému národu patří to či ono území. Výhodu měly samozřejmě skupiny, jejichž osídlení bylo kompaktní a jejichž územní nároky nezpochybňovala konkurenční etnika. Situace Arménů však byla v tomto směru obtížná, ne-li zoufalá.

Historická Arménie byla rozdělena mezi Osmanskou říši (přibližně 2/3) a Rusko (přibližně 1/3), její menší část ovládala také Persie. Arméni byli jak v Rusku, tak v Osmanské říši rozptýleni po velké ploše, která přesahovala oblast, jíž původně obývali jejich předci. Příkladem toho mohou být velké a významné arménské komunity v Istanbulu a Tbilisi, které se staly hlavními centry arménského kulturního i politického života, ačkoliv neležely na území Jerkiru. Ve všech regionech bylo arménské osídlení promíseno s jinými etniky a pouze v několika nevelkých a od sebe oddělených oblastech tvořilo většinu.125 Utvoření arménského státu v těchto podmínkách by znamenalo čelit problému s početnými minoritami. Zároveň bylo prakticky nemožné zahrnout do takového hypotetického státního celku všechny arménské komunity roztroušené po obrovském území Anatólie a jižního Kavkazu. Překreslování pestré koláže etnické mapy regionu z roku 1900 do podoby s relativně etnicky homogenními národními státy o sto let později přineslo mnoho válečných konfliktů a bezpočet zločinů proti lidskosti.

V Ruském impériu žilo arménské obyvatelstvo promíseno především s Ázerbájdžánci, což vedlo k oboustrannému etnickému čištění v revolučním roce 1905, dále v období mezi rozpadem carského Ruska a vznikem SSSR (1917–1923) a během války o Náhorní Karabach při rozpadu SSSR (1988–1994). V Osmanské říši žili vedle sebe Arméni, Turci a Kurdové. Osmanská vláda Armény na svém území během první světové války téměř úplně vyhladila, nicméně etnický konflikt mezi Turky a Kurdy v jihovýchodní Anatólii se v různých podobách vracel po celé 20. století a zůstává přítomen dodnes.

Arménské revoluční hnutí začalo vznikat relativně pozdě, až v osmdesátých letech 19. století. Paradoxně národ, který za první světové války čelil nejstrašnější genocidě v dějinách Osmanské říše, patřil po staletí mezi nejloajálnější. Na rozdíl od balkánských národů či Arabů se arménské elity zpravidla vyhýbaly otevřené konfrontaci s osmanskou mocí, proto byl celý millet sultány tradičně označován za věrnou náboženskou obec (milleti sadıka).126

V čem však tkvěla tato opožděnost arménského revolučního hnutí za vývojem na Balkánském poloostrově? Demografický argument je nasnadě. Arménské osídlení bylo rozptýlené po obrovském území, a navíc silně promísené s dalšími etniky. I nové arménské elity, jejichž smýšlení bylo do značné míry nacionální, se musely nutně cítit slabé při pouhém pomyšlení na ustavení národního státu silou. Takové řešení pro ně bylo, zdá se, až krajní možností. Svou roli sehrála také odlehlost Jerkiru, staré vlasti. Arménská vysočina byla zaostalým regionem obráceným do sebe a arménské konzervativní i liberální elity byly úzce spojeny se strukturami Osmanské říše a preferovaly její zachování.

Pro zápas nacionálních hnutí je typická zvyšující se radikalizace podnícená také úspěchy protivníka. Důležité bylo zapojit se do závodu o porcování umírající říše včas, aby protivník dříve neuzurpoval pro sebe to, nač si daná skupina činila nárok. Jak se jednou kolo vzájemného soupeření dalo do pohybu, začala jej zrychlovat spirála násilí. S množstvím prolité krve padaly zábrany a umírněné hlasy slábly. Celý proces se zastavil buď vítězstvím jedné strany, nebo celkovým vyčerpáním a rozdělením státního monopolu na násilí mezi dva znesvářené národy podle nových hranic.

Pokud problém menšin nebyl v rámci jednoho konfliktu „vyřešen“ překreslením hranic, vyháněním a vražděním, zůstával etnický konflikt latentně přítomen a v době mocenských otřesů zpravidla opět eskaloval. Kupříkladu není náhodou, že násilné střety mezi arménským a ázerbájdžánským obyvatelstvem propukaly v dobách krizí ruské imperiální moci. Mocenské vakuum a boj o nové politické uspořádání spojené s rozpadem velkých říší, válkami a revolucemi byly obdobími, kdy se znovu nastolovala otázka, kdo kde bude vládnout a kdo kde poslouchat. Kdo bude pán a kdo rab.

Odpověď na tuto otázku byla v 19. a 20. století stále častěji nalézána v jazyce demografické vědy a nacionalismu, nikoli v obecných občanských principech. Národy vládly a jejich legitimita byla odvozována podle toho, která etnická skupina tvořila na daném území většinu. Právě tyto mechanismy otvíraly dveře pro demografické inženýrství s cílem vytvořit národnostně homogenní státní útvary.127

Počátky arménského revolučního hnutí

Ve 20. století existovaly v historiografii arménského revolučního hnutí dva protichůdné interpretační přístupy, jejich vliv přes posun k větší nestrannosti v odborných debatách zejména v posledním desetiletí přetrvává do současnosti. Tyto dva přístupy implicitně pracovaly s otázkou viny za masakry, nebo lépe řečeno tato předem zodpovězená otázka pracovala s nimi. První přístup zdůrazňoval staletí cizího útlaku, stupňující se represe a nespravedlnost, které vyvolaly revoluční odpověď, jež byla součástí odvěkého boje Arménů za samostatnost.128 Tato argumentace může být podpořena poukazem na systematickou diskriminaci, vysoké zdanění a vyvlastňování arménského majetku muslimy.129 Druhý náhled vycházel z obrazu spokojených Arménů žijících v harmonii pod osmanskou vládou, která se je snažila chránit před útlakem kurdských bejů. Tito Arméni byli zlákáni agresivní a vypočítavou politikou ruského samoděržaví a falešnými sliby samostatnosti, proto opustili svou dlouholetou a příkladnou věrnost imperiální myšlence a obrátili se k terorismu a násilí, aby dosáhli svých pochybných politických cílů. Někteří nacionálně protiarménsky ladění autoři dokonce redukují celé hnutí pouze na terorismus a politické vraždy.130 Jiní líčí hamídíjské masakry jako sebeobranu muslimů či jako vyprovokované cynickými arménskými teroristy, kteří chtěli vykoupit krví svých souvěrců evropskou intervenci.131 Takové rozdělení na dva protichůdné póly je samozřejmě pouze schématické a existují i autoři, pro něž je věc více ambivalentní a komplexní.132

Příčiny vzniku

Při hledání odpovědi na otázku „Co vedlo ke vzniku arménského revolučního hnutí?“ musíme zkoumat celou řadu příčin. Zaprvé to byla vnitřní proměna a modernizace milletu v průběhu 19. století a příliv západních revolučních myšlenek. Zadruhé v Rusku a Osmanské říši na přelomu sedmdesátých a osmdesátých let 19. století přišli k moci konzervativní represivní vládci,133 kteří nahradili liberálnější vlády, od nichž si ruští i osmanští Arméni slibovali zlepšení svého postavení reformní cestou. Tváří v tvář sultánu Abdülhamidovi II. však někteří radikální arménští revolucionáři neviděli lepší prostředek k dosažení svých požadavků než ozbrojený střet s vládou.

Třetím rozhodujícím faktorem pro vznik arménského revolučního hnutí byla rusko-turecká válka (1877–1878). Drtivá porážka, kterou v ní Osmané utrpěli, přivedla říši po téměř 40 letech od konfliktu s egyptským místodržícím Muhammadem Alím znovu na pokraj kolapsu. Za této situace byli i nejvyšší oficiální představitelé arménského milletu ochotni jednat přímo s velmocemi. Tímto postupem však obešli osmanskou vládu, což Vysoká Porta považovala za dýku vraženou do zad.

Arménským revolucionářům sloužili za organizační a ideologický příklad jejich ruští a balkánští protějšci. V počátcích hnutí pocházeli organizovaní arménští revolucionáři takřka výhradně z ruského prostředí. Spojovalo je studium na ruských a dalších evropských univerzitách, kde se dostávali do kontaktu s předními ruskými revolucionáři nebo se přímo zapojovali se do ruských organizací. Velkým vzorem z hlediska revolučních metod se pro Armény stala Narodnaja volja; koncept propagandy, agitace a teroru pochází právě od ní.134 Balkánští revolucionáři zase posloužili arménským revolucionářům za vzor v užití partyzánského způsobu boje proti osmanské vládě.

Otázka útlaku ze strany osmanských úřadů i kurdských kmenů jako příčiny vzniku revolučního hnutí by si jistě zasloužila samostatnou studii. Jaká vůbec byla situace arménského obyvatelstva v Osmanské říši? Jaké má reálné základy onen pojem „útlak“? Nacionálně protiarménsky laděná literatura pracuje často s obrazem prosperující arménské komunity pod křídly říše, které bylo dovoleno stavět vlastní školy (1790), jejíž členové byli de jure postaveni na roveň muslimům (1856) a arménský millet dostal od sultána i vlastní ústavu (1863).

Nacionálně proarménský obraz naopak zdůrazňuje roli vykořisťovaného a bezbranného arménského rolníka, který je po staletí vydán na milost a nemilost svým muslimským pánům. Rolníka, z něhož Vysoká Porta ždíme nelidské daně a jenž musí navíc platit i feudální dávky kurdskému náčelníkovi.135 Oba dva obrazy se svým způsobem vzájemně doplňují. Arméni ve městech „žili v 19. století“ a mnozí z nich prosperovali. Osvícení reformátoři tanzímátu ve snaze modernizovat říši se skutečně snažili zlepšit i právní postavení křesťanů. Nicméně většina rurálních Arménů „žila ve středověku“, způsobem, který se po staletí příliš nezměnil. Reformy měly mimo centra pouze omezený vliv. Právo, jakkoli na papíře moderní a liberální, téměř nebylo vymáháno. Arméni zůstali občany druhé kategorie.

V tomto bodě je důležité poukázat na skutečnost, že muslimští rolníci na tom byli obdobně jako jejich arménští protějšci. William Ramsay o nich například napsal:

… [ve střední a západní Anatólii] to bylo právě mohamedánské rolnictvo, které podle mě v celku vzato trpělo nejvíc zvráceností a hanebností [osmanské] vlády.136

Arménský historik Hagop Barsumian ve své práci zdůrazňuje zhoršující se situaci Arménů ve východní Anatólii právě v období tanzímátu a argumentuje tím, že osmanští reformátoři rozbili staré feudální struktury a nebyli schopni vyplnit jejich místo novými. Tento rozvrat tradičních, převážně kurdských autorit a nedostatečná funkčnost nových centrálních osmansko-tureckých úřadů vedly k rozvolnění společenských norem a nárůstu zločinnosti v tomto odlehlém regionu.137 Kdežto Džemal paša, mladoturecký státník z počátku 20. století a člen nejužšího vedení strany, která měla na svědomí genocidu, interpretoval situaci ve východní Malé Asii odlišně. Džemal zde líčil Turky jako zachránce Arménů zpod jha kurdských bejů, pod nímž „museli strpět strašlivé utlačování“.138

Historik a státník se rozcházejí v tom, kdo zapříčinil útlak a bezpráví proti Arménům v průběhu 19. století, ale oba dva se shodují na tom, že takový útlak skutečně existoval již celá desetiletí před rokem 1878. Existovala-li pro arménské obyvatelstvo nepříznivá situace na východě již před rokem 1878, co se změnilo, že v osmdesátých letech vystoupily arménské revoluční strany se zbraní v ruce s proklamovaným cílem ukončit pociťovaný útlak?

Za jednu z přísad vznětlivé směsi, která zažehla konflikt mezi vládou a arménskými revolucionáři, můžeme považovat vstup ruských a osmanských Arménů do Hrochovy „fáze C“ v utváření moderního národa, která se vyznačuje formulováním a prosazováním politických požadavků.139 V tomto ohledu není arménský případ nijak výjimečný. Integrální součástí utváření moderního národa v arménském prostředí podle evropského modelu byla také změna nahlížení na postavení Arménů ve východní Anatólii. Tato změna sebechápání je klíčová. Život arménského obyvatelstva se nemusel oproti předchozím desetiletím výrazně změnit, avšak nově existovala v rámci jejich milletu relativně vlivná, nacionálně smýšlející a pozápadněná inteligence odhodlaná tuto neuspokojivou situaci interpretovat jinak a přicházet s moderními revolučními programy, které měly podle nich zajistit nápravu.140

To bylo novum oproti tradiční politické pasivitě a orientaci na náboženství v arménském milletu. Pro srovnání, arménsko-americký historik Ronald Suny shrnuje předmoderní postoj Arménů k vlastnímu utrpení a nerovnému postavení ve dvou bodech:

Část efektivity muslimské vlády nad Armény měla původ v arménském přesvědčení, že toto porobení bylo v určitém smyslu ospravedlnitelné a nařízené Bohem a že vysvobození přijde buď v nebi, nebo po 666 letech (podle starého proroctví).

Arménská pasivita byla v mnoha směrech racionální odpovědí na jejich relativní slabost tváří v tvář muslimům. Ale stejně tak byla podněcována vůdčími autoritami mezi Armény, především kleriky.141

Změnu tohoto konzervativního náhledu na vlastní osud přinesli již liberálové, kteří vstoupili na vnitřní politické kolbiště arménského milletu ve čtyřicátých letech 19. století. V šedesátých letech začal arménský tisk v Konstantinopoli otázku životních podmínek Arménů v provinciích více tematizovat, nicméně neschopnost liberálů řešit situaci, nový hamídíjský režim a pokračující národní a další ideologická mobilizace nakonec zrodily arménské revoluční hnutí.

Rusko-turecká válka

Válečný konflikt mezi Osmanskou říší a Ruskem, v nějž vyústila velká východní krize, výrazně přispěl k vytvoření podmínek pro rozvoj arménského revolučního hnutí. Na počátku války nejvyšší kruhy arménského milletu sdílely strach Vysoké Porty z politiky ruského samoděržaví. Konstantinopolský patriarcha vyzval své následovníky, aby pracovali a modlili se za vítězství osmanských zbraní. V pohraničních regionech na východě impéria však místní Arméni nezřídka vítali Rusy jako osvoboditele.142 Když se po konci války stahovaly vítězné ruské síly z osmanského území, přibližně 25 000 Arménů je následovalo.143 Po sérii katastrofálních osmanských porážek, protiarménských excesech a celkovém zhoršení bezpečnostní situace v provinciích se vrcholní představitelé milletu vypořádali s nastalou situací tak, že začali jednat o splnění svých politických požadavků^144 nejprve s Ruskem a potom s představiteli Berlínského kongresu.

Rusové si v 16. článku Sanstefanské mírové smlouvy vymiňovali na Vysoké Portě, aby „bez dalšího zpoždění zlepšila situaci a provedla reformy, které vyžadují místní potřeby v provinciích osídlených Armény, a zajistila jejich bezpečnost před Kurdy a Čerkesy“. Stažení ruských vojsk, která dosáhla až Erzurumu, bylo podmíněno splněním těchto široce formulovaných požadavků.

Ruské válečné zisky však byly trnem v oku státníkům ostatních mocností, především vedoucí představitelé Velké Británie se obávali ohrožení mocenské rovnováhy v Evropě. Ruští vyjednavači se vzpomínkou na potupnou porážku v krymské válce (1853–1856) raději zasedli k jednacímu stolu v Berlíně, než aby riskovali další ozbrojený konflikt se západoevropskými velmocemi. Evropští diplomaté zde dosáhli revize některých ruských válečných zisků. Výsledná Berlínská smlouva v článku 61 zachovávala v původním znění výše citované požadavky na reformy v Arménii ze článku 16 Sanstefanské smlouvy, ale ruská armáda se měla stáhnout z okupovaných území bezpodmínečně, aby reformy nemohly být záminkou pro nekonečné prodlužování její přítomnosti v regionu. Tímto krokem však arménské požadavky ztratily účinnou páku pro své prosazení.145

Istanbulský patriarcha (1869–1873) a také pozdější katholikos všech Arménů (1893–1907) Mkrtič Chrimian (1820–1907).

Na reformy měly společně dohlížet všechny velmoci (Velká Británie, Rusko, Německo, Rakousko-Uhersko, Francie a Itálie).146 Celá kolektivní iniciativa však byla bezzubá, bez ochoty k razantnímu tlaku na Vysokou Portu a omezila se na pozorování situace, diplomatická jednání a vydávání společných nót.147 Diplomatickou podporu tomuto podniku stáhlo nejdříve Německo, poté Rakousko-Uhersko a po vraždě cara Alexandra II. i Rusko.148 Nejaktivnější z mocností, Velká Británie, v čele s agilním liberálním premiérem Williamem Gladstonem, držela své mimořádné pozorovatele v Arménii až do roku 1882, kdy se zájem světové veřejnosti obrátil jiným směrem a věc reforem vyzněla do prázdna.

Zástupci arménského milletu vedení bývalým patriarchou Mkrtičem Chrimianem nebyli připuštěni na jednání Berlínského kongresu a jednotliví zástupci mocností je v zákulisí přijali rezervovaně. Po svém návratu do Istanbulu Chrimian použil slavnou metaforu, v níž velmoci postavily před osmanské křesťany lahodný pokrm svobody. Balkánské národy přišly s železnými lžícemi a vzaly si svůj díl, avšak Arméni dorazili jen s peticemi a prosbami, a když zabořili svou papírovou lžíci do talíře, rozpadla se a oni přišli zkrátka.149

Článek 61 berlínské smlouvy internacionalizoval arménskou otázku, „evropský koncert mocností“, vskutku světovládné společenství své doby, se alespoň formálně zavázal být jejím rozhodčím. Ten samý článek se stal v očích arménských revolucionářů příslibem intervence a rusko-turecká válka jejím precedentem. Mnozí revolucionáři s nadějí spoléhali na závazky dané v Berlínské smlouvě ještě dlouho potom, co se stala mrtvým dokumentem.

Armenakan, hnčakovci a dašnaci

Revoluční spolky vznikající od osmdesátých let 19. století přinášely podle arménsko-amerického historika Gerarda Libaridiana nový typ identifikace a solidarity; orientovaly se totiž na zájmy složek společnosti, které dřívější hierarchie milletu přehlížela. Spolky vyžadovaly od svých členů oddanost myšlence osvobození, vzájemnou spolupráci a striktní disciplínu. Nový členové museli slíbit mlčenlivost a podrobit se přísným trestům v případě, že ohrozili bezpečnost skupiny. Vstup do těchto spolků byl vnímán jako privilegium s mystickou aurou.150

Ještě před vznikem tří velkých arménských politických stran, o nichž bude řeč později, existovaly v regionu menší tajné revoluční skupiny. Tyto společnosti místního významu měly zpravidla krátké trvání, mnohé z nich zanikly poté, co byly objeveny osmanskou nebo ruskou policií. Například v Rusku byla rozkryta malá organizace o maximálně 50 členech s krycím jménem Dobročinná společnost (1868–1875), která si kladla za cíl ozbrojit osmanské Armény pro budoucí revoluci. Společnost byla odhalena ruskou policií, rozpuštěna, ale pouze její vůdce Arsen Kritian byl odsouzen k mírnému trestu jeden a půl roku vězení. Další revoluční skupiny vznikaly v Tbilisi, v Jerevanu, na Karabachu nebo také v Moskvě a Petrohradu, kde se soustřeďovali arménští studenti. V Moskvě vznikla organizace s názvem Vlastenecká unie (1882–1886), která vydávala socialisticky zaměřený časopis Posel svobody. Unie následovala osud Dobročinné společnosti, když byla v roce 1886 rozbita ruskou policií.151 Příznačné pro tyto organizace bylo zaměření se na osvobození Arménů v Osmanské říši, kterou považovali za největšího utlačitele svého národa. Revoluce v sultánově říši měla z arménského hlediska i další výhody; žila zde nejpočetnější arménská populace a oproti kolosu ruského samoděržaví byl upadající osmanský stát daleko zranitelnější vůči separatismu.152

V samotné Osmanské říši vznikaly organizace jako Unie spásy, která byla zformována roku 1872 ve Vanu a kladla důraz na sebeobranu arménského obyvatelstva. Rovněž se stala příznivcem anexe západní Arménie Ruskem.153 Další významnější skupinou byli erzurumští Ochránci vlasti (1881–1882), kteří za několik měsíců své existence získali stovky přívrženců, ba dokonce schválení od samotného konstantinopolského patriarchy. Během stejně krátkého času se však jedna z jejich tiskovin dostala do rukou osmanské policie, což mělo za následek rozsáhlé zatýkání a proces se 76 osobami, z nichž 40 bylo nakonec odsouzeno. Jejich tresty se pohybovaly v rozmezí 5–15 let, ale většina byla propuštěna již po roce věznění a zbytek po dalších dvou letech na přímluvu patriarchy Nersese II. Politikou hamídíjského režimu bylo tehdy především udržet klid a nedat záminku k cizímu vměšování, proto například Vysoká Porta popřela, že vůbec došlo k zatýkání z politických důvodů. 154

První ze tří velkých arménských politických stran byla založena v roce 1885 bývalými žáky významného učitele a publicisty Mkrtiče Portugaliana, který se stal jejím duchovním otcem. Nová organizace dostala jméno Armenakan po revolučním časopisu Arménie, který Portugalian publikoval ve svém marseillském exilu.

Program Armenakanu byl nacionální a bez socialistických prvků. Hlavním cílem strany bylo „zajistit Arménům právo na samosprávu skrze revoluci“. Armenakan zamýšlel dosáhnout svých cílů ve srovnání s dalšími arménskými stranami relativně umírněnými prostředky. Soustředil se na vyzbrojování místní populace, pašování zbraní přes perskou hranici a sebeobranu arménského obyvatelstva. Samotná revoluce měla následovat až po delším období pečlivých příprav. Armenakan se chtěl až na výjimečné situace vyhnout demonstracím, užití teroru i trestům smrti, přesto arménská historička Louise Nalbandianová ve své knize předkládá tři příklady, kdy tomu tak nebylo. Činnost strany se soustředila ve vanském vilájetu a v praxi se omezovala na akce lokálního charakteru. Největší pozornosti v období před hamídíjskými masakry se straně dostalo v květnu 1889. Po přestřelce s osmanskými četníky zůstali dva mrtví revolucionáři pašující zbraně, u nichž se našly písemnosti prozrazující cíle revolucionářů.155

Sociálně-demokratická strana Hnčakjan^156 vznikla roku 1887 v Ženevě z kroužku arménských studentů okolo Avetise Nazarbekiana a jeho pozdější ženy Miriam Vardanianové.157 Program hnčakovců byl nejradikálnější ze všech arménských hnutí. Útlak měla ukončit revoluce, která by vytvořila „humánní a socialistickou“ společnost. Krátkodobým cílem hnčakovců byla nezávislost pro osmanskou Arménii, následovat mělo federativní připojení ruské a perské Arménie. V novém státě mělo být ukončeno ekonomické vykořisťování přemrštěnými daněmi. Mezi další požadavky patřila úplná svoboda tisku, projevu, svědomí a shromažďování, progresivní zdanění, povinná školní docházka, rozsáhlá provinční i komunální autonomie. Dlouhodobým cílem byla federativní arménská republika v novém světovém socialistickém pořádku.158

Zakladatelé Arménské revoluční federace: Stepan Zorian (1867–1919), Christapor Mikaelian (1859–1905) a Simon Zavarian (1866–1913).

Metody hnčakovců zahrnovaly zřizování stranických buněk podřízených Ústřednímu výkonnému výboru, agitaci, propagaci, veřejné demonstrace a také užití teroristických metod. Násilné útoky byly směřovány jak proti sultánovu režimu, tak proti Arménům, kteří revolučnímu hnutí oponovali. Nejvýraznější akcí strany byla demonstrace v istanbulské čtvrti Kum Kapu v neděli 15. června 1890. Toto protestní shromáždění mělo upozornit na situaci Arménů v provinciích. Během demonstrace byl rozbit osmanský státní znak umístěný na budově patriarchátu. Průvod se vydal k sultánovu paláci Jildiz, ale cestu mu zatarasila policie a armáda, v následných střetech bylo množství lidí usmrceno nebo pozatýkáno, o život přišli také dva příslušníci osmanských ozbrojených složek. V dalších letech hnčakovci pokračovali v organizování menších demonstrací a povstání. Jejich činnost zahrnovala i vylepování plakátů v turečtině po anatolských městech, ty byly určeny muslimům a vyzývaly je, aby „povstali proti útlaku“.159

Poslední ze tří největších stran, kterou si přiblížíme, byla Arménská revoluční federace, známá také ve zkrácené podobě jako Dašnakcutjun (federace). Odtud také pojmenování jejích členů dašnaci. Organizace vznikla sloučením různých revolučních skupin na setkání, které se odehrálo v Tbilisi v létě 1890. Hlavním cílem strany bylo zajistit „ekonomickou a politickou svobodu turecké Arménii“. Tato formulace byla kompromisem mezi socialisticky a nesocialisticky smýšlejícími delegáty. Součástí federace se na krátký čas stali i hnčakovci, ale již v roce 1891 z nové zastřešující organizace vystoupili kvůli sporům s jejím vedením a osobní řevnivosti. Hnčakovský program a první úplný program dašnaků z roku 1892 se příliš nelišily. Styčnými body dvou nejsilnějších arménských revolučních stran byly: demokratizace skrze volební právo pro všechny dospělé, svoboda projevu, tisku a shromažďování a povinná školní docházka. Mezi další cíle dašnaků patřilo zavedení rovnosti všech národností, rozložení daňové zátěže podle schopnosti platit, zrušení neplacených a nucených prací nebo také povzbuzení družstevního podnikání a exportu.160

Arménské revoluční hnutí nemělo pouze národnostní rozměr, ale také třídní. Umírněnější marxistická Arménská revoluční federace si dala za cíl v osmém seznamu revolučních metod: „Podněcovat boj a terorizovat státní úředníky, informátory, zrádce, lichváře a jakékoli další vykořisťovatele.“ V dalším bodě přibírá do svého seznamu nepřátel také „lupiče“, kteří ohrožují „pokojné obyvatelstvo“. Soupeře tedy nevymezovala národnost nebo etnicita, ale byli jimi vláda, marxistickou terminologií definovaní vykořisťovatelé, zrádci a kriminální živly. V programu dašnaků pak figuruje na třetím místě požadavek „rovnosti všech národností a vyznání před zákonem“.161

Revoluční metody dašnaků měly spočívat na propagandě, partyzánském způsobu boje, povzbuzování ducha lidu, shromažďování informací pro ústředí strany, terorismu a ochraně pokojných obyvatel. Na rozdíl od hnčakovců spoléhali dašnaci na decentralizované řízení své organizace, které lépe vyhovovalo struktuře strany, jejíž buňky pracovaly zpravidla v ilegalitě a oddělené od sebe často i několika státními hranicemi. Hlavní činností strany bylo pašování zbraní přes perskou hranici. Ty byly vyráběny v severoperském Tabrízu v Ústřední zbrojovce, kterou založili dašnaci v roce 1891. V červenci 1894 osmanské síly dokonce překročily perskou hranici a zaútočily na arménské překladiště zbraní v klášteru Derik, jejich útok však byl odražen. V Osmanské říši se dašnaci mimo jiné snažili získat spojence mezi kurdským obyvatelstvem, ale tato snaha nebyla příliš úspěšná. Revolucionáři se navíc museli potýkat i s nově zřízenými hamídíjskými pluky.162

Revoluční teorie v praxi

Zajímavým příkladem romantických představ a nezkušenosti některých arménských revolucionářů byla expedice mladého studenta Sarkise Guguniana. Ten pod dojmem demonstrace v Kum Kapi a místních nepokojů v Erzurumu usoudil, že revoluce je blízko. Opustil svá studia v Petrohradě, zajistil si finanční podporu bohatých Arménů z Tbilisi a Baku a začal poblíž osmanských hranic verbovat muže pro partyzánský boj v západní Arménii. Jeho přípravy zabraly celé léto, dašnaci ho dokonce začali odrazovat od neuvážené akce s poukazem na to, že promeškal moment překvapení. Ale Gugunian se nenechal odradit a v září 1890 se s pompou se svými 125 muži vydal směrem k hranici. Kvůli chladnokrevné vraždě místního Kurda se zapletli do boje s jedním z tamějších klanů. Dostali se rovněž do přestřelky s ruskými pohraničníky. Jejich postup byl pomalý, ztratili směr a docházely jim zásoby. Nakonec je zatkli ruští kozáci, aniž by vůbec vstoupili do sultánovy říše. Šestadvacet obviněných dostalo přísné tresty a bylo deportováno na Sibiř.163

Charakter a rozsah „normální“ činnosti revolucionářů v Osmanské říši není doposud systematicky zmapován, nicméně zdá se být nade vší pochybnost, že arménské partyzánské skupiny měly šanci na splnění svých požadavků jen v čase akutní krize v říši vyvolané válkou nebo v případě spolupráce s muslimskými revolucionáři, kteří jediní byli ve většinově muslimské říši schopni provést úspěšný státní převrat. První varianta visela ve vzduchu během hamídíjských masakrů, kdy Abdülhamidovi reálně hrozila evropská intervence. Luise Nalbandianová s odkazem na britskou diplomatickou korespondenci z konce osmdesátých let 19. století let poznamenává, že arménští revolucionáři nebyli sami o sobě dostatečně silní, aby dokázali způsobit vládě skutečné problémy.164 Osmanská armáda byla sice ve srovnání vojsky evropských velmocí slabá, ale přesto na konci hamídíjské éry v roce 1908 čítala 274 000 mužů a 14 000 důstojníků,165 oproti revolucionářům byla mnohem lépe organizovaná i vyzbrojená. Ti pro takový kolos zdaleka nebyli rovnocenným soupeřem.

Otevřený rozchod s „myšlenkou impéria“ a příklon „k právu národa na sebeurčení“ znamenal v arménském politickém životě zásadní obrat od spoléhání se na reformy k vynucení si změny násilnou revoluční cestou. Program nových politických hnutí se pohyboval od neurčitého cíle „zajištění ekonomické a politické svobody“ (dašnaci) až po jasný požadavek vytvoření nezávislého státu (hnčakovci). Následkem tragického selhání v konfrontacích s hamídíjským režimem v polovině 90. let, které přineslo pouze masakry a všeobecné zhoršení situace, arménské revoluční strany začaly přehodnocovat svou taktiku. Dašnaci se v roce 1907 rozhodli pro spojenectví s mladotureckou opozicí a návratu k myšlence impéria, byť v kýžené decentralizované a demokratizované podobě. Po mladotureckém převratu v roce 1908 skutečně drtivá většina arménských revolucionářů vystoupila z ilegality a začala se (a to i na půdě obnoveného parlamentu) podílet na řízení země.166

Skupina arménských partyzánů, fidajínů, s vlajkou Arménské revoluční federace, na níž stojí: „Svoboda, nebo smrt“.

Zdá se, že arménská minorita byla schopná kompromisu a v případě, že by namísto represivního režimu Abdülhamida II. byla u moci liberálnější vláda; situace v devadesátých letech se nemusela nutně vyhrotit do osudové míry. Napětí ve vztahu Osmanské říše a jejích arménských poddaných však odráželo hlubší sociální změny, a nebylo tedy zapříčiněno pouze omyly a přešlapy jednotlivých politických aktérů. Arménské obyvatelstvo tvořilo na konci 19. století konsolidovaný národ, pro jehož představitele nebyla příslušnost k Osmanské říši na prvním místě. Jak prokázal svým jednáním již patriarcha Nerses II. Vardžapetian v roce 1878, osmanská vláda byla pro některé arménské politiky pouhým kompromisem s realitou a v době krize impéria byli připraveni využít slabosti osmanského domu ve vlastní prospěch. Hrozba arménského separatismu byla reálná.

Bezesporu nejkontroverznější otázkou arménského revolučního hnutí jsou dodnes terorismus a politické vraždy. Arménský historik a politik Gerald Libaridian na téma role teroru v revolučním hnutí spíše apologeticky píše:

[…] politické vraždy, které jsou v arménské politické literatuře známy pod pojmem deror (odvozeného od slova „teror“ s pozitivní konotací ve smyslu oprávněné popravy). Všechny arménské revoluční skupiny i strany působící v západní Arméni přijaly princip politické vraždy jako součást své taktiky. Někteří tak činili se zdráháním, jiní s nadšením. Deror sloužil k mnoha účelům. Vždy byl využíván jako forma boje proti osmanskému státu; Arméni nebyli schopni vést konvenční bitvy. Revolucionáři útočili na státní úředníky, aby ukázali svou moc. Tito úředníci byli častěji těmi krutějšími a bezohlednějšími; jejich odstranění přineslo úlevu na místní úrovni. Takové akce měly též šířit strach mezi zbývajícími funkcionáři, kteří tak byli varováni, že jejich chování nevyvázne bez trestu.167

Vztah revolučního hnutí k Turkům, Kurdům, Asyřanům a dalším etnikům byl rozporuplně ve stínu jak internacionální marxistické ideologie, tak i arménského nacionalismu. Vykořisťované nearménské masy byly přirozeným spojencem revoluce, ale jejich národnost a náboženství je stavěly mimo arménskou pospolitost.168 Ve svých programech arménské strany obecně propagovaly rovnost všech národností. I když nacionálně laděný Armenakan nepočítal se spoluprací s nearménskými revolucionáři, socialističtí nacionálové, hnčakovci a dašnaci se kooperaci s revolucionáři jiných národností nebránili.169 Arménské revoluční hnutí bylo primárně namířeno proti vládě, nikoliv proti dalším etnikům žijícím na území historické Arménie. Nicméně podle obdobných historických příkladů můžeme soudit, že vytvoření velkého arménského národního státu s velmi početnými menšinami by patrně vedlo k etnickým konfliktům, odhadnout jejich případný rozsah je však téměř nemožné.

Turci a Arméni českýma očima v devatenáctém století

Od „strašlivého Turka“ k „tureckému hospodářství“

Kolik lidí si uvědomuje, když mluví o Turecku a Turcích, že na světě není žádné takové místo ani žádný takový národ…?170

sir Mark Sykes

Česká veřejnost si na sklonku existence Osmanské říše skutečnost, na niž upozorňoval Sykes, neuvědomovala, anebo to alespoň nedávala příliš najevo. Turecko pro ni bylo synonymem pro Osmanskou říši a Turek pojmenováním jejího obyvatele, ačkoliv Turci byli historicky pouze jedním z mnoha etnik říše a svou identitu pojímali spíše na náboženském než na etnickém základě. Turecký národ sice definitivně vznikl až po zřízení republiky, po roce 1923, to však nic nemění na tom, že obraz „Turecka“ a „Turků“ byl v české společnosti pevně ustálený již dávno předtím.

Vztahy s Turky byly od raného novověku intenzivní, avšak nepřátelské. Na Osmanskou říši cílila křesťanská náboženská i politická propaganda. Islám byl tradičně představován jako náboženství falešné, hloupé, zpolitizované a rouhající se Kristu. Turek pak vystupoval z novověkých spisů jako krutý a nebezpečný nepřítel, někdy spojovaný s božím trestem či dokonce s blížícím se koncem světa. Tomuto schématu se alespoň částečně vymyká respekt k moci Osmanské říše a disciplíně její armády; někteří křesťanští autoři také oceňovali střídmost v jídle a pití a uměřenost v odívání.171

Na přelomu 19. a 20. století, tedy v době, která nás bude zajímat především, dávno opadlo náboženské zanícení a „Turecko“ přestalo být vnímáno jako bezprostřední hrozba. Stereotyp strašlivého Turka začal od 18. století nahrazovat nový, reprezentovaný dobře známým rčením o „tureckém hospodářství“. Podle studie Petra Pabiana byla převládajícím obrazem islámu u českých intelektuálů, kteří navštívili Osmanskou říši na konci 19. století, směsice opovržení, touhy po jeho asimilaci a neznalosti.172 V českých písemných pramenech z oné doby se můžeme opakovaně setkat s topoi o „mohamedánském fanatismu“.173 Negativní odsudky Turků s rasistickým podtextem můžeme nalézt například i v cestopise Svatopluka Čecha:

Onde baví se dvě malá turecká děvčata v pestrých kalhotách způsobem méně nevinným: jedna drží za uši hubeného, pocuchaného psíka a druhá bije do něho nemilosrdně klackem. Pes řve žalostně a děvčata se smějí. Mnohé podobné výjevy přesvědčili mne, že vězí divoká ukrutnost hluboko v turecké krvi a že propukává již při nejútlejší mládeži v ohyzdné květy.174

V učebnicích dějepisu a zeměpisu v té době převažoval obraz Osmanské říše jako zaostalé a utlačovatelské, což zapadalo do konceptů o západní nadřazenosti; například v učebnici zeměpisu se studenti mohli dočíst, že: „Čím vyspělejší národ, tím je jeho náboženství ušlechtilejší.“175 A na jiném místě zase, že: „Ariové […] – Národové indoevropští stojí na nejvyšším stupni duševního a morálního vývoje, opanovávají a zušlechťují všechna ostatní plemena.“176 O Turcích komplexněji pojednává stejná učebnice: „Turek je fatalista. Je vážný, žertuje jen zřídka, k chudým je dobročinný, vlídný i k otrokům. Jen křesťané z této lásky jsou vyloučeni.“177 Učebnice dějepisu zase nabízely naivní pohled na osmanskou ekonomiku: „Úpadek panství tureckého byl následek špatného hospodaření úředníkův a utiskování křesťanských poddaných.“178

Křesťan, vychytralec a oběť

Postavení Arménů bylo v českých očích lepší, přece jen se jednalo o souvěrce, nicméně při pojednávání o jejich „prohnanosti“ jsme se mohli setkat i s obratem: „Armén je sice křesťan, ale…“179 Obraz Arména jako vydřiducha ztělesňovalo především populární přísloví: „Žid umí ošidit tři křesťany a Řek tři Židy, ale Armén tři Řeky.“180

Dalším výrazným prvkem utváření povědomí o Arménech bylo hromadné násilí na nich páchané a obraz Arména jako utlačovaného, hodného sympatií a podpory. Známý český cestovatel Josef Kořenský například nazval kapitolu své knihy věnovanou Arménii „Země tureckých ukrutností“.181 V českém překladu také vyšla umělecky zdařilá a emotivní sbírka povídek na téma hamídíjských masakrů od arménského spisovatele a politika Avetise Aharoniana pod názvem Obrázky z tureckého Arménska.182

Povědomí o „pronásledování“ Arménů bylo u českých současníků rozšířené, o čemž svědčí i na první pohled nečekané a jaksi nepatřičné využití tohoto tématu i v humoristickém časopise, protože humor dokáže pracovat pouze se známými kódy.183 Jako neúměrně nadsazený prototyp utrpení použila v roce 1896 Národní politika perzekuci Arménů při ilustraci represí a násilností páchaných maďarskými četníky na Slovácích:

Opět prolita krev na uherském Slovácku. Hotovými mučedníky jsou uherští Slováci. Poměry, v nichž žijí, jsou již tak hrozné, že podobají se pomalu trýzním, které zakoušeti musejí Arméni v Turecku. Nepřeháníme, tvrdíce to, neboť zjištěné události nám dávají za pravdu. Během nedlouhé doby na dvou místech prolita krev slovenská!184

Po skončení první světové války dokonce český tisk žárlil na pozornost, které se v zahraničí dostávalo arménské a židovské otázce.185

Vedle těchto veskrze aktuálních obrazů Češi spatřovali v Arménii také její historii sahající až k biblickému mýtu o přistání Noemovy archy u vrcholu hory Ararat. Prastará arménská historie byla asociována s Eufratem, Tigridem a starověkými civilizacemi, ale také s křesťanskou tradicí, cizími vpády a utlačováním.186 V cestopisné literatuře a encyklopediích se pak objevovaly i decentnější, etnologicky laděné stereotypy Arména:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Arménská genocida.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.