Apollo 13:
Boj o přežití

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Tod Olson

Apollo 13: Boj o přežití – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro Finna,

ze kterého by mohl být skvělý akrobatický pilot

PROLOG

13. Dubna, 1970

Abyste dostali kapitána Jima Lovella z míry, museli jste se hodně snažit. Létal se stíhačkami, které zrovna sjely z montážní linky, aby ověřil, jestli se udrží ve vzduchu. Na oběžnou dráhu ho vystřelili rychlostí přes 27 000 kilometrů za hodinu. Doletěl až k Měsíci a desetkrát ho obletěl v době, kdy si nikdo nebyl jist, že je to vůbec možné.

A teď byl znovu na cestě na Měsíc, namáčknutý v malé kabině spolu se dvěma dalšími astronauty. A pokaždé když Fred Haise otočil tím hloupým dekompresním ventilem, Lovell málem vyletěl z kůže.

Šlo o rutinní postup, který měl zajistit vyrovnání tlaku vzduchu mezi dvěma hlavními částmi kosmické lodi.

Když ale Haise ventil použil, celá loď se otřásla zasyčením a následným tupým úderem.

Cíl: Měsíc z Apolla 13.

Haise byl jako astronaut zelenáč a nemohl odolat tomu, aby si z ostatních nedělal legraci. Už také zjistil, že suché zipy znějí dost podobně jako trysky, které zvnějšku pohánějí loď.

Astronauti měli na podrážkách bot podložky ze suchého zipu, které jim pomáhaly ukotvit se i ve stavu beztíže. Haise občas schválně své podložky na něco přichytil a pak je zase odtrhl. To stačilo na to, aby se vyděsil třetí člen posádky, Jack Swigert.

„Čeho to byl zážeh?“ divil se Swigert. „Teď nemělo nic naskočit.“

„To startuje moje noha,“ odpovídal mu vždy Haise.

Stejnou reakci vyvolával i dekompresní ventil, což si Haise očividně užíval, protože jím otáčel častěji, než bylo potřeba.

Lovellovi, veliteli mise, se už ten vtip začínal trochu zajídat. Noční obloha vypadala z bezpečí Země překrásně, ale když jste se vznášeli uprostřed ní, šlo o trochu jiný příběh.

Vesmír je jedno z nejdrsnějších prostředí, jaká si dokážete představit. Když svítí Slunce, je vnější schránka kosmické lodi horká jako trouba. Ve stínu naopak její povrchová teplota klesne pod minus 70 stupňů Celsia. A co je důležitější, mimo kabinu, jejíž kovový plášť je silný asi 8 centimetrů, není v podstatě žádný tlak vzduchu. Pokud by něco do kosmické lodi protrhlo díru – i kdyby měla být malá jako knoflík – vzduch by se řinul z prostoru ven stejně jako voda z rozbitého akvária. Následoval by kyslík  z lidských těl, který by tím pravděpodobně všem roztrhal plíce. Kapaliny ve svalech a cévách by se změnily v plyn, takže tělesné tkáně by se nafoukly jako balón.

Přesně tak by to bylo. Konec mise. Bez šance na procházku po Měsíci. Lovell, Haise a Swigert by v okamžiku upadli do bezvědomí. Do dvou minut by byli mrtví. Kosmická loď by pokračovala ve svém kurzu a nechala by se vymrštit gravitačním polem Měsíce do širého vesmíru, jako disk atleta na olympiádě. Jenom by nikdy nedopadla na zem.

Když je v sázce tolik, nečekané zasyčení a rána dokážou rychle probudit vaši představivost.

A to byl důvod, proč měl dokonce i Jim Lovell z dekompresního ventilu nervy nadranc.

Ale po celých dosavadních 55 hodin letu lodi Apollo 13, třetí mise lidstva, mířící na povrch Měsíce, šlo všechno velmi hladce. Tak hladce, že dokonce nastal čas, aby se posádka stala účinkujícími v televizním pořadu. Lovell ležel na své sedačce, umístěné v základně kužele, který tvořil velitelský modul. Nohama se stabilizoval a rukama nastavil kameru. Vedle něj seděl Swigert, mimo záběr kamery. Haise se vznášel v horní části kabiny, připraven vstoupit do vysílání. A je tu další zázrak vesmírného programu, obrazový signál opouští loď a je zachycen obrovskými rádiovými teleskopy na Zemi: Vysíláme k vám živě – z vesmíru.

Na druhém konci tohoto neviditelného spojení čekala trpělivě v Houstonu ve státě Texas Barbara Lovellová, až začne pořad jejího otce. Seděla v soukromém pokoji v NASA – Národním úřadu pro letectví a kosmonautiku – s výhledem na velicí centrum, známé jako Mission Control. Pod ní, na druhé straně velkého okna, monitorovala Apollo 13 po celý den celá četa inženýrů. Vedle Barbary seděla její matka Marilyn a také její jedenáctiletá sestra Susan. Žena Freda Haiseho, Mary, tam byla též. Byla v sedmém měsíci těhotenství s jejich třetím potomkem.

Povinnosti astronautů: Barbara (vlevo) musí měsíc před letem pózovat s rodinou pro oficiální fotografii NASA.

Barbara byla ze svého otce nadšená. Koneckonců, bude to pátý člověk, který se projde po Měsíci.

Věděla, jak je to pro něj důležité. Ale všechna ta pozornost, která  patřila k tomu, že byla členem rodiny astronauta, ji pěkně štvala.

Ve svých šestnácti letech už byla svědkem tří vesmírných letů svého otce. Novináři pokaždé obklíčili jejich dům jako komáři – byli i na příjezdové cestě a na trávníku.

Televizní stanice stavěly na ulici obrovské vysílací věže. V jejich ulici se tlačily dodávky, jimž ze střech trčely zvědavé satelitní antény. Fotoaparáty a mikrofony ji nutily k tomu, aby se chovala jako dokonalé dítě. Co si vzít na sebe? Nechat vlasy rozpuštěné, nebo je vyčesat nahoru?

A ty otázky novinářů byly nejhorší:

Barbaro, jak jste se cítila při startu?

Barbaro, jak se má vaše matka?

Barbaro, jaká doma panuje nálada?

Byla plachá – takovým tím způsobem, který vás nutí  držet se zpátky, zatímco většina lidí si o vás myslí, že jste snob. Většinou vůbec nevěděla, co by měla novinářům říkat.

Teď aspoň nemusela říkat nic. Barbara seděla se svou rodinou a Mary Haiseovou a dívala se pod sebe na inženýry, shrbené u monitorů. V Houstonu bylo 19:24, když na velké obrazovce na stěně zablikal obraz ze stísněného kokpitu jejího otce.

Barbařin otec s Fredem Haisem je ze vzdálenosti tří set tisíc kilometrů provázeli vesmírnou lodí a představovali život ve stavu beztíže. Haise proplouval lunárním modulem a ukazoval ho veřejnosti doma na Zemi. Za dva dny se LEM, jak se nazýval, odpojí od zbytku vesmírné lodi a vezme Haiseho a Lovella na povrch Měsíce, zatímco Swigert na ně počká na oběžné dráze. Na obrazovce se Haise snažil uvelebit na dlouhém kusu látky, nataženém napříč malým prostorem.

Živě z vesmíru: Inženýři v řídicím středisku sledují obrazovku na zdi, na které předvádí Fred Haise prohlídku lunárního modulu.

„Teď vidíme Freda, jak se zabývá svou oblíbenou kratochvílí,“ řekl Lovell.

„Není ve skříňce na potraviny, že ne?“ zeptal se Jack Lousma, letový komunikátor neboli CAPCOM, který byl na lince v Houstonu.

„Jídlo je až jeho druhá nejoblíbenější zábava,“ odvětil Lovell. „Teď si nastavuje houpací síť pro spánek na povrchu Měsíce.“

Lovell se přesunul k oknu lunárního modulu a přiblížil obraz k Měsíci. Pořád ještě byli přes 60 000 kilometrů daleko, blížili se ale rychlostí přes 3 000 kilometrů za hodinu.

„Některé detaily vidím celkem zřetelně pouhým okem,“ řekl Haise. „Zatím to ovšem vypadá prostě jako šedá masa s několika bílými místy.“

Všechno probíhalo velmi neformálně. Posádka měla dokonce pro hlavní části lodě přezdívky. LEM byl v jejich pojetí Vodnář, po chlapci z řecké mytologie, který nosil vodu bohům. Velitelský modul byl pro ně Odyssea.

Lovell si přečetl definici toho slova ve slovníku a líbila se mu: „Dlouhá cesta, poznamenaná mnohými obraty štěstěny.“

Po 25 minutách žertování se Lovell vrátil do Odyssey. Předvedl ještě vzduchem plovoucí magnetofon, který přehrával nějakou jazzovou skladbu na piano z playlistu pro cestu na Měsíc.

Lovell pózuje pro fotografii v lunárním modulu.

Potom se zastavil uprostřed věty s napjatým „Počkejte…“

O chvilku později se linkou rozlehl hlas Haiseho: „Jo, tak jsem je s tím dekompresním ventilem zase dostal, Jacku.“

„Pokaždé když udělá tenhle vtip, vyskočí nám srdce až do krku,“ vysvětlil Lovell.

O pár sekund později popřál obyvatelům planety Země hezký večer a odpojil se.

V Houstonu sledovala Barbara, jak na velké obrazovce zhasíná obraz jejího otce. Potom se vydala se sestrou a matkou zpátky k autu. Ven je odvedl důstojník NASA pro veřejné záležitosti – během letů jim byl neustále nablízku někdo s odznakem NASA.

Venku už čekali novináři. Díky bohu s ní byla matka, která komunikaci s nimi obstarala. Marilyn Lovellová recitovala své odpovědi, jako by je četla ze scénáře: Z letu jsme velmi vzrušené … šťastné za Jima … vděčné všem těm skvělým lidem v NASA.

Poté rodina zamířila domů. Ostatně bylo pondělí, Barbara a Susan musely další den do školy.

Zatímco gravitací vázaná rodina Lovellových jela autem domů, astronauti se vrátili ke své práci při letu na Měsíc. Řídicí středisko pro ně před tím, než se uloží ke spánku, mělo několik úkolů. Lousma nařídil členům posádky natočit loď napravo a zkontrolovat trysky, což také udělali.

Nakonec měl Swigert najít přepínač, který míchá lodní nádrže kyslíku a vodíku. Nádrže byly umístěny v servisním modulu, 7,5 metru dlouhém válci, připevněném na širší straně velitelského modulu. Servisní modul sloužil jako lodní strojovna pro všechny účely a nepostradatelná zásobárna. Posádka do něj neměla přístup, jejich životy ale závisely na jeho obsahu. Servisní modul obsahoval hlavní motor, elektrické napájení a dostatek kyslíku pro tři muže pro cestu na Měsíc a zpět. Kyslík a vodík byly skladovány při extrémně nízkých teplotách, které měnily plyny do jakési tříště. A tuto tříšť bylo třeba čas od času zamíchat, aby se dalo změřit, jak jsou nádrže plné.

Swigert, připoutaný ke svému sedadlu, přepnul přepínač, aby zamíchal nádrže. Lovell se vznášel po velitelském modulu a věnoval se svým povinnostem. Haise se vracel z lunárního modulu a byl v půli cesty průlezem.

Po minutě a půl míchání lodí otřáslo hlasité kovové zahřmění. Lovell sebou prudce trhl. Potom se naštval.

Otočil se k Haisemu, protože si myslel, že ten zelenáč znovu vytáhl svůj otřepaný žert s dekompresním ventilem. Haise na něj ale vyděšeně civěl vykulenýma očima.

„To jsem nebyl já,“ hlesl.

Také Swigert vypadal bezradně.

Zasáhl snad loď úlomek asteroidu?

Při rychlosti, jakou letěli, by stačil malý oblázek, aby roztrhl v trupu lodě díru a odstartoval scénář noční můry. Ale kdyby to tak bylo, teď už by bylo po všem – a oni byli stále naživu.

Naživu, ale rozhodně v potížích.

Na pravé straně přístrojové desky začaly blikat žluté kontrolky. Něco se stalo s elektroinstalací.

Haise i Swigert se oba najednou pokusili podat zprávu.

„Okay, Houstone…“

„… myslím, že jsme tu měli problém.“

Uběhlo několik sekund.

„Tady Houston,“ ozval se CAPCOM, „zopakujte to, prosím.“

Tentokrát odpověděl Lovell. „Houstone,“ řekl, „máme tu problém.“

Kapitola 1

Závod o dobytí vesmíru

Když uvážíme různá zaměstnání, astronaut bylo vždy jedno z těch nebezpečných. Vlastně, když NASA poprvé vybrala Jima Lovella jako kandidáta, zdálo se to jako naprostá sebevražda.

Byl začátek února 1959, téměř jedenáct let před tím, než se Apollo 13 vydalo k Měsíci. Lovellovi bylo třicet let. Právě dokončil výcvik testovacího pilota na námořní základně Pax River v Marylandu a ve své třídě absolvoval jako nejlepší. Jeho kariéra vypadala slibně a rodina se mu již rozrůstala. Barbaře bylo pět let, synovi Jayovi tři a malá Susan byla ještě miminko.

Ve středu dorazil v přísně tajné námořnické kódové řeči rozkaz. Lovell se měl dostavit příštího rána do Washingtonu, D. C., kvůli něčemu, co souviselo se „speciálními projektovými záležitostmi“. Oblečen měl být v obleku, bez vojenských označení. Nikomu neměl říkat, kam se chystá, dokonce ani vlastní ženě.

Dalšího dne se Lovell ocitl v konferenční místnosti spolu se třiceti čtyřmi muži, kteří vypadali velmi podobně jako on. Všichni měli vojenský sestřih a na sobě šaty, které vyhrabali odněkud z hloubi skříně. Nikdo z nich nebyl vyšší než 180 cm a těžší než 80 kg. Všichni do jednoho byli testovacími piloty.

Před nimi stál muž s velkým ustupujícím čelem a vzhledem univerzitního profesora. Byl to Robert Gilruth, šéf zvláštní akční skupiny v nové organizaci s názvem NASA. Gilruthova práce byla dostatečně stresující na to, aby způsobila ztrátu vlasů komukoliv, kdo by ji dělal. Měl za úkol umístit na oběžnou dráhu Země lidského tvora a musel to udělat dříve, než se to podaří Sovětskému svazu.

V té době byly Sovětský svaz a Spojené státy tak blízko válce, jak jen dvě země mohou být, aniž by na sebe už shazovaly bomby. Šlo o napjatou globální rivalitu známou jako studená válka. Obě země utrácely miliardy dolarů za budování jaderných zbraní, aby jedna druhou zastrašila a přiměla ji k podřízenému postavení. Šestnáct měsíců před tím, než navštívil Lovell Washington, rozšířili Sověti „bojiště“ studené války do vesmíru.

Sanfranciské noviny oznamují začátek vesmírného závodu.

4. října 1957 vystřelila sovětská raketa, určená k nesení bomb, osmdesátikilogramovou železnou kouli skrz zemskou atmosféru rychlostí přes 27 000 kilometrů za hodinu. Ta koule byla družice jménem Sputnik 1. Byl to vůbec první člověkem vyrobený objekt, který opustil 100 kilometrů silnou vrstvu plynů, jež podporují život na planetě Zemi. Tato vznášející se železná koule nenesla žádné výbušniny. Žádné špionážní kamery. Prostě jenom každých 98 minut oběhla planetu a vyslala rádiový signál. Pro mnoho Američanů ovšem toto vytrvalé pípání znamenalo, že čas se krátí.

Sputnik se zdál být prvním krůčkem ve zcela novém druhu války. Raketa, která je dostatečně silná na to, aby dokázala něco vystřelit do vesmíru, by jistě mohla odnést bombu z Moskvy do Washingtonu, D. C., a to ve velmi krátkém čase. A představte si, co by se stalo, kdyby Sověti na oběžnou dráhu vynesli desítky Sputniků, každý z nich tentokrát vybavený nikoliv rádiovým vysílačem, ale jadernou hlavicí. „Je docela možné, že agresivní národ, který by dominoval vesmíru, by dominoval rovněž celému světu,“ oznámil známý americký generál letectva Jimmy Doolittle. „Prostě nesmíme dopustit, aby se to stalo.“

Tento strach byl důvodem, proč v zimě 1959 sedělo v konferenční místnosti v přestrojení za civilisty třicet čtyři testovacích pilotů včetně Jima Lovella. Byli součástí fondu, ze kterého chtěla NASA vybrat prvních sedm Američanů, kteří měli opustit atmosféru a letět do vesmíru.

Ředitel střediska pilotovaných kosmických letů Gilruth však popsal, že způsob, jakým to NASA plánovala, vypadal spíš jako pozvánka na jejich vlastní pohřeb. Inženýři nebudovali tryskové plavidlo, které by vyletělo do vesmíru a poté se vlastními silami vrátilo zpět. To by trvalo celá léta a Sovětům nechtěl nikdo darovat vedení v tomto soutěžení, kterému nyní všichni říkali Vesmírný závod. NASA místo toho chtěla využít již vyvinuté střely, které měly původně nést bomby. Místo bomby by se ale na jejich špičku připevnila malá kapsle, do níž by byl umístěn testovací pilot. NASA by poté kapsli vystřelila ze své odpalovací rampy na pobřeží Atlantiku na Floridě do vesmíru a nechala by ji na padáku spadnout zpátky na Zem. Tento plán byl znám pod názvem Projekt Mercury.

Sputnik měří v průměru jen 60 cm. Jeho čtyři antény vysílaly signál, který mohl být zachycen rozhlasovými přijímači na Zemi.

Jim Lovell se do projektu Mercury nedostal. Když NASA tento svůj program odlepila od země, nebo se o to alespoň snažila, sledoval to zpovzdálí. V letech 1960 a 1961 za sebou raketa Atlas, která měla vynést první astronauty do vesmíru, měla téměř sedmdesát testů. Téměř polovina z nich skončila neúspěchem. Některé z testovaných raket se vznesly zhruba 6 metrů nad zem, aby poté vybuchly jako masivní ohnivá koule. Jiné vyletěly rovnou do výšky a vypadaly, že budou slavit velký úspěch. Potom se zakymácely, prudce se otočily a zamířily do Orlanda, Miami nebo směrem k zástupu diváků, kteří se shromáždili, aby let sledovali. Následovalo několik tísnivých okamžiků, než byly rakety pomocí dálkového ovládání výbuchem rozmetány na kusy.

Opravdu se chystali na špičku téhle věci posadit lidského tvora a vystřelit ho do vesmíru? Pracovali na tom ti nejlepší technici z celé země. A i když by uspěli, nebylo zcela jisté, jestli člověk může ve vesmíru přežít. Vědci se domnívali, že delší pobyt tam by mohl poškodit astronautovo střední ucho, což by po návratu na Zemi znamenalo zbytek života v závratích. Nebo hůře, oběhový systém by mohl odmítnout bez tlaku, který je na Zemi díky gravitaci, pumpovat do těla krev.

Nebylo pochyb o tom, že být astronautem v té době představovalo mít jedno z těch nejnebezpečnějších povolání, na která jste mohli narazit. Jim Lovell to věděl. Přesto to ale stále byla práce, o kterou stál.

NASA musela dát dohromady kusy první kabiny projektu Mercury poté, co její nosná raketa Atlas při cvičném letu explodovala. Kabina byla naštěstí bez posádky na palubě.

Lovell byl fascinován létáním už od střední školy, kdy si vyráběl z kartónových tubusů a podomácku vyrobeného střelného prachu rakety a sledoval, jak ve vzduchu vybuchují, stejně jako rakety Atlas. A bylo létání do vesmíru opravdu nebezpečnější než práce testovacího pilota na nových stíhačkách? Když jste prováděli složité manévry při 650 kilometrech za hodinu, stačil jeden uvolněný šroub nebo děravé palivové potrubí a ze špičkového letounu se stala neřízená střela. Když se něco pokazilo, bylo za okamžik po všem. Pilotovo tělo přitom často skončilo ohořelé k nepoznání mezi hromadou zkrouceného ohořelého kovu. Podle zkušeností námořnictva, létal-li pilot 20 let, měl šanci jedna ku čtyřem, že zemře při havárii letadla.

Samozřejmě, že ta práce bude riskantní. Ale pomyslete, co získáte výměnou: budete pilotovat světové nejsilnější rakety do vesmíru. Uvidíte Zemi tak, jak ji uvidí jenom hrstka lidí v celé historii. Možná se dokonce i projdete po Měsíci. To je odměna, která za to riziko rozhodně stojí.

Když NASA v září 1962 Lovellovi zavolala, neváhal. Stane se součástí druhé skupiny astronautů – Druhé devítky, jak jim říkali novináři? Ano, stane.

Zavolal Marilyn a oznámil jí, že se stěhují do Houstonu. Atlas v té době už odvedl svou práci. John Glenn, jeden z původních sedmi astronautů, vylezl do plechovky, kterou nazývali vesmírnou kapslí, a stal se prvním Američanem, který obkroužil Zemi. Sověti už na oběžnou dráhu vypustili několik Sputniků, sedm psů, desítky myší a dva lidi. Americký vesmírný program byl ale v plném proudu a Lovellovi se chystali stát jeho součástí.

Kapitola 2

Ve vesmírné lodi hoří!

Barbaře Lovellové bylo jen osm let, když se její otec stal astronautem. Už tehdy jí ale bylo jasné, že tím riskuje svůj život. Nikdo z rodiny o tom nemluvil, i tak to ale chápala. Žili na základně Pax River, kde její otec testoval stíhačky pro námořnictvo. Jednou měsíčně, někdy i častěji, se základnou rozezněly sirény, aby oznámily, že spadlo nějaké letadlo. Všichni se převlékli ze svých uniforem a odjeli na pohřeb. Něčí otec právě zemřel.

Když se ovšem přestěhovali do Houstonu, zjistila Barbara, že být součástí rodiny astronauta s sebou nese spoustu výhod. Lovellovi si postavili velký cihlový dům na ulici Lazywood Lane v oblasti zvané Timber Cove. Téměř každý, kdo tam bydlel, měl něco společného s NASA. Na večírcích používali technici koktejlové ubrousky na to, aby na ně kreslili návrhy vesmírných lodí. Barbara chodila plavat do místního bazénu, který měl tvar kabiny vesmírné lodi. Jezdila v Corvettě, kterou jejímu otci za hubičku pronajal místní prodejce aut. A když letěl na misi, dary se jen hrnuly. Někdy to byly náhodné věci, jako třeba psací stroj, který psal kurzívou. Nejčastěji ale dostávali zadarmo šperky a oblečení. Módní společnosti dokonce její mamince posílaly šaty; jediné, co po ní chtěly, bylo, aby si je oblékla, až půjde ven za novináři.

Poprvé se Jim Lovell vydal na oběžnou dráhu v roce 1965, když bylo Barbaře dvanáct. O rok později letěl znovu. Oba dva lety byly součástí vesmírného programu Gemini, dalšího kroku NASA na cestě ke konečnému cíli – dostat člověka na Měsíc. Pokaždé když její táta letěl, musela Barbara do školy přinést omluvenku: Prosím omluvte Barbaru, jede na Floridu sledovat, jak jejího otce vystřelí do vesmíru. Rodina pak žila v hotelu a vyrazila si na pláž nebo k hotelovému bazénu. Potom se shromáždili, aby sledovali start rakety, a jí už bylo jasné, co se stane.

Barbara (zcela vpravo) sleduje v roce 1968 se Susan, Jeffreym a jejich matkou vzlet Apolla 8.

Stáli na kopci s výhledem na místo startu. Dole pod nimi stála vysoká raketa a z ní se jako pára valil plynný kyslík. Veškerá síla zabalená do jednoho válce, na jehož konci seděl její otec. To byla chvíle, kdy ji v očekávání toho, co se stane, zalil nepříjemný pocit a sevřel se jí žaludek. A když se motory konečně zažehly a odpalovací rampu ožehly plameny, zem se otřásla až k nim nahoru na kopec a ten otřes jste cítili v celém těle. „Byla jsem nervózní,“ řekla kdysi všetečným novinářům, když se jí ptali, jaké to bylo. „Měla jsem pocit, že Země pukne nebo tak něco.“

Nějakou dobu bylo ohledně letů všechno v pořádku – nejen s jejím otcem, ale i se všemi ostatními. Žádné sirény, žádné „Přerušujeme vysílání kvůli aktuálním událostem“ v televizi. Barbařin otec strávil na své první misi ve vesmíru dva týdny, což bylo déle, než zvládl kdokoliv předtím.

Ale jedné noci v únoru 1966 její matce zavolal přítel z NASA. Dva astronauti, Elliot See a Charlie Bassett, právě havarovali a uhořeli ve cvičném tryskáči T-38. NASA poslala někoho za ženou pana See, aby jí sdělil, co se stalo. Chtěli, aby za ní mezitím Barbařina matka zašla a dělala jí společnost – aniž by jí prozradila, že její muž právě zemřel. Seeovi měli dvě dcery, kterým bylo devět a deset let, jen o pár let mladší, než byla Barbara. Když to pak zjistily, jedna z nich se své matky zeptala: „Takže už nejsme astronautská rodina?“

Myšlenky na tyhle děti, které zůstaly bez otce, Barbaru strašily.

Ale nebylo to tak zlé, jako když otec Eddieho Whitea uhořel uvnitř kabiny vesmírné lodi.

27. ledna 1967 byla Barbara doma v Houstonu. Její otec byl ve Washingtonu, D. C., na večeři v Bílém domě a potřásal si tam rukou s důležitými lidmi.

Na Kennedyho mysu na Floridě nastoupili astronauti Gus Grissom, Ed White a Roger Chaffee do prvního velitelského modulu Apollo kvůli zkušebnímu provozu ohledně procedur při startu. Program Apollo následoval po Gemini, a pokud by šlo všechno podle plánu, jeho mise by nakonec měla dosáhnout Měsíce. První kabina byla předtím dvakrát vystřelena do vesmíru prázdná a všechno šlo dobře. Měsíc poté se Grissom, White a Chaffee chystali na první misi s posádkou na palubě.

Chaffee, White a Grissom trénují pouhý týden před testovacím vzletem v modelu velitelského modulu.

Navzdory dvěma úspěšným vzletům bez posádky nebyli astronauté s lodí spokojení. Při testování bylo zaznamenáno na 20 000 různých selhání. Když byl zažehnut motor, rozbila se důležitá tryska. Během simulovaného přistání v bazénu prasknul tepelný štít. Wally Schirra, záložní pilot mise, řekl den před testem Grissomovi, že loď „nezvonila správně“.

„Jestli budete mít nějaké problémy,“ řekl Schirra, „já bych odtamtud vypadnul.“

Během testu se objevila spousta problémů, a to už od samého začátku. Kyslík, kterým se plnily masky astronautů, smrděl jako zkyslé mléko. Zvuková linka z kabiny do testovací řídicí jednotky zněla hrozně.

„Jak se máme dostat na Měsíc, když spolu nedokážeme mluvit ani přes dvě budovy,“ zavrčel Grissom.

V 18:20 pokračovalo odpočítávání, zatímco se snažili opravit zvuk. O jedenáct minut později byla v kabině vidět rychle se pohybující postava. Skrz špatnou zvukovou linku se ozval praskající hlas: „Ve vesmírné lodi hoří!“

Technici ve věži spěchali přes můstek k poklopu vesmírné lodi. Plameny šlehaly dokonce i z průduchu v kabině. Za oknem kabiny se zlověstně blýskala oranžová záře.

V řídicí místnosti slyšeli hlas Rogera Chaffeeho: „Máme tady těžký požár. Shoříme!“

Na obrazovce spatřili dispečeři dvě paže, které se natahovaly kolem okna kabiny po šroubech na poklopu. Letový chirurg, který monitoroval vitální funkce astronautů, zaznamenal, že Edu Whiteovi vyskočila tepová frekvence.

Ze strany kabiny se vyvalil obrovský oblak kouře a někdo na věži zakřičel: „Vybouchne to!“

O pár sekund později už ve vesmírné lodi zuřil požár o teplotě 2 500 stupňů. Šev v hliníkové schránce lodi se s ostrým prasknutím rozlomil a k nebi unikla smrtící vlna žáru a kouře.

Pro astronauty, kteří byli v kabině, skončila tato ohnivá katastrofa za pouhých 14 sekund od jejího vypuknutí. Grissom, Chaffee a White se udusili zplodinami požáru.

Když zprávy o tragédii dorazily do domu Lovellových, Barbara plakala, zatímco prostírala stůl k večeři. Neplakala nahlas, to nebyl její styl. Takové chování se obecně v rodině astronauta nehodilo. O nebezpečí se nemluvilo. To tam prostě bylo, podobně jako studený průvan v domě. Její maminka si nejspíš myslela, že tím Barbaru a ostatní děti chrání, ale oni si to uvědomovali – alespoň Barbara si to uvědomovala. Slyšela sirény z námořní základny a ponuré hlasy z televize. Poznala, kdy měla její maminka starosti. Občas se jí zdálo o tom, že její tatínek zemřel. Ale nikdy o tom s nikým nemluvila.

Takže když Barbara kroužila kolem stolu a prostírala na něj pro sebe, svou matku, své dva bratry a sestru talíře, vidličky a nože, dávala si pozor, aby ji nikdo neviděl plakat. Nemohla si ale pomoci a slzy jí nepřestávaly téct.

Když se vrátila do školy, byli tam pro děti poradci, se kterými si mohly popovídat, pokud to potřebovaly. A potom se mezi ně poprvé vrátil Eddie White. Při tělocviku se s ním každý objal. A život šel dál.

Když se během večeře v Bílém domě dostaly informace o požáru k Barbařinu otci, musel i s ostatními astronauty podle rozkazů NASA zůstat zalezlý v hotelovém pokoji a vyhnout se tak novinářům. Posádku Apolla 1 všichni dobře znali. Shodli se na tom, že to byl hrozný způsob, jak zemřít. Zůstat trčet na Zemi a jen mačkat tlačítka při testu. Každý musel jednou umřít. Mnohem lepší ale bylo odejít v ohnivé kouli během návratu na domovskou planetu nebo uvíznout na Měsíci a sledovat, jak na horizontu vychází modrobílá Země.

O týden později jel Barbařin otec na pohřeb Eda Whitea na vojenské akademii West Point v New Yorku. Pomáhal nést jeho rakev a spustit ji pod zem.

Kapitola 3

Start

Jim Lovell dostal tu zprávu v 9 hodin ráno, 11. dubna 1970: Apollo 13 má zelenou. To ovšem neznamenalo, že nastal čas se nějak vzrušovat. Nikdo si nemohl být jistý, že poletí, dokud nebylo definitivně rozhodnuto pět minut před odletem. Do té doby se může pokazit spousta věcí.

Start byl naplánován na 14 hodin 13 minut floridského času. To znamenalo 13:13 houstonského času. V tisku se toho hodně namluvilo o údajně nešťastném čísle, které bylo misi přiděleno. Čas vzletu byl pro řídicí středisko způsob, jak pochybovačům zatnout tipec. Hloupé pověry nic neznamenaly, když jste měli na své straně tu nejlepší vědu na světě.

Lovell, Haise a Swigert si ohledně toho čísla taky nedělali starosti. To se ale nedalo říct o předletové lékařské prohlídce – to byla věc, která je potrápit dovedla. Je pravidlem, že astronauti nenávidí doktory. Stačilo, aby byla v nepořádku jediná drobnost, a vyškrtli vás z posádky. A pak vám nezbývalo než sledovat televizi, zatímco vaši přátelé letí na Měsíc. Přesně to se stalo pouhý den před odletem Kenovi Mattinglymu.

Připraveni: Lovell, Swigert a Haise míří v plné výstroji a s kyslíkovými nádržemi k odpalovací rampě.

Mattingly měl být pilotem velitelského modulu Apolla 13. Spolu s Lovellem a Haisem byli ve výcviku celé měsíce. A potom, týden před odletem, byli všichni vystaveni zarděnkám, a doktoři nemohli s jistotou říci, že Mattingly je vůči nim imunní. Jakmile bylo oznámeno, že má zaujmout Mattinglyho místo, začal s posádkou trénovat Swigert. Lovell se za svého parťáka pustil do boje, ale řídicí středisko nehodlalo sledovat pilota velitelského modulu, jak se 400 000 km od Země potýká s horečkou. Mattingly odletěl z Houstonu v hluboké depresi a ráno 11. dubna to byl Swigert, kdo se připravoval na let na Měsíc.

Swigert si prošel poslední lékařskou prohlídkou společně s Lovellem a Haisem. Společně seděli i u tradiční předletové snídaně, která se skládala ze steaku, vajec, toastů a džemu. Strava bohatá na bílkoviny měla usnadnit trávení během dlouhých hodin, které stráví připoutaní ke svým sedačkám v lodi čekáním na start. Potom se za pomoci techniků, kteří kolem nich pobíhali jako krejčí, nasoukali do svých 35kilogramových skafandrů. Trojice se vykolébala z budovy a nastoupila do dodávky, která je odvezla k 13 km vzdálené odpalovací rampě. Po cestě minuli sedmitisícový dav lidí, šťastných, že se dostali k odletu na Mys Canaveral. Dalších zhruba 100 000 lidí parkovalo v nekonečné řadě podél floridské silnice č. 1, ze které start také uvidí.

Zvíře: Jeřáby zvedají první stupeň rakety Saturn V pro konečnou montáž.

Nikomu z přihlížejících nebylo dovoleno přiblížit se blíž než na pět a půl kilometru od odpalovací rampy. Důvod se tyčil nad hlavami astronautů, když se blížili k rampě: raketa Saturn V, která je měla vynést do vesmíru.

Saturn V byl stroj obřích rozměrů. Raketa byla vysoká 110 metrů, což je víc, než kolik měří socha Svobody. Byla 200krát silnější než Atlas, a když měla plné nádrže, vážila stejně jako padesát letadel jumbo jet. NASA musela kvůli transportu rakety vyvinout úplně nová vozidla. Postavili 120metrovou věž, která raketu držela. V raketě byl dostatek vysoce výbušného paliva na to, aby vyhodilo do povětří malé město – a nechalo vypařit kohokoliv, kdo by se ocitl příliš blízko.

Když jel Lovell v železné kleci výtahu nahoru na věž, viděl, jak se z trysek rakety valí plynný kyslík. Zdálo se mu, že je raketa živá, vypadala jako supící bestie, silnější než cokoliv jiného na Zemi. Když byl ve výšce asi 100 metrů, chviličku před tím, než dorazil ke kabině, mu to náhle došlo: oni se ho vážně chystají poslat na Měsíc!

Posádka prošla přístupovou rampou k takzvané „bílé místnosti“, malému uzavřenému prostoru, který zahrnoval příklop k velitelskému modulu. V 11:32 se kapitán Lovell chytil tyče nad poklopem a jako první nasoukal své nohy do vesmírné lodi. Haise se Swigertem ho následovali. Usadili se do sedadel bok po boku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Apollo 13: Boj o přežití.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.