Saudade – Na kole a v kajaku kolem světa

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Matěj Balga

Saudade – Na kole a v kajaku kolem světa – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Brno, 2018

Saudade – Na kole a v kajaku kolem světa

Matěj Balga

Obálka: Matěj Pospíšil

Ilustrace na obálce: Matěj Pospíšil

Předloha ilustrace: Petr Kozlík

Odpovědná redaktorka: Jarmila Frejtichová

Jazyková korektura: Alena Breuerová

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Fragment

© Matěj Balga, 2018

Objednávky knih:

www.albatrosmedia.cz

eshop@albatrosmedia.cz

bezplatná linka 800 555 513

ISBN tištěné verze 978-80-2642-086-6

ISBN e-knihy 978-80-2642-195-5 (1. zveřejnění, 2018)

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou doporučenou spotřebitelskou cenu.

Vydalo nakladatelství CPress v Brně roku 2018

ve společnosti Albatros Media a. s.

se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4.

Číslo publikace 34 381

© Albatros Media, 2018

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2018

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být kopírována a rozmnožována za účelem rozšiřování v jakékoli formě či jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu vydavatele.

1. vydání

saudade f.

Lehce melancholický pocit neúplnosti spojený se strádáním v důsledku nepřítomnosti někoho nebo něčeho, opuštění míst nebo věcí nebo absence nějakých dříve prožitých zážitků či potěšení. Také nostalgická touha být znovu nablízku někoho či něčeho, co je vzdálené nebo bylo ztraceno; „láska, která zůstává”.

Prolog

„Aby ses znovu narodil,“ zpíval Džibríl Farišta, zatímco se řítil dolů z nebe, „musíš nejdřív umřít.“ – Salman Rushdie, Satanské verše

San Francisco, Kalifornie / listopad 2015

1

VE VYDÝCHANÉM VZDUCHU, NA CHLOREM PÁCHNOUCÍCH PROSTĚRADLECH bezdomovecké noclehárny na Páté ulici snad každému probleskne hlavou to samé: „Jak jsem se tady, sakra, octnul?“

Nemůžu spát. Černý transvestita z lůžka nade mnou deliricky drmolí ze spaní, jako by odříkával(a) modlitbu nějakého temného vúdú, a když konečně na chvilku ztichne, slyším, jak se mi v břiše nervózně kroutí střeva. Namáhavě se zvednu z postele a spěchám mezi palandama na hajzl. Na toaletním papíru je jenom krev.

Rád bych odsud zmizel, ale kolo mám v servisu v zástavě, než někde seženu sto padesát dolarů na opravu. A potom? Musím přece co nejdřív do Mexika. Noci se prodlužují a i do kalifornských večerů se vkrádá přízrak studeného, strakatého podzimu, co za mlhavých rán vytahuje ze země svýma prokřehlýma vlhkýma rukama houby skryté pod tlejícím listím vzpomínek na právě skončené léto.

2

CHTĚL JSEM JET TAM, kde se čas měří krákoráním havranů, kde pustina naříká hlasem osamělých cest a kde zvony kostelů cloumají nedělním ránem. Chtěl jsem jet až tam, kde stojí města postavená z legend a kde holohlaví mniši pijí čaj ve vysokohorském zenovém prázdnu. Chtěl jsem jet na východ, dokud se nerozední. Jenže teď jsem místo toho na místě, kde Slunce zapadá a sny tu padají přes okraj civilizace do výlevky v Pacifickém oceánu.

3

MĚL JSEM TOUHLE DOBOU BÝT ÚPLNĚ JINDE. Měl ze mě být inženýr. Zrovna touhle dobou bych promoval, kdybych se před rokem nevydal na cestu. Jenže když jsem v únoru dva tisíce čtrnáct onemocněl Crohnovou chorobou a holka, o které jsem byl skálopevně přesvědčený, že si ji jednoho dne vezmu, odletěla na konci léta do Jižní Koreje, neviděl jsem jinou možnost. Sepsal jsem svůj cestovní Manifest a jako bláznivý slepec, zoufale hledající svou ztracenou múzu v šedivé přízi vzpomínek, jsem se vrhl po hlavě do moře Východní noci. Plaval jsem za Ní, plaval jsem za Kasiopeou, plaval jsem, dokud nezmizela pevnina, a pak ještě dál. Proudy, které mě nesly na východ, byly stejně příliš silné na to, abych se vůbec kdy vrátil.

Kniha první: Amnézie

Manifest

4

DOVOLÍM SI PARAFRÁZOVAT HAMLETA a říct, že můj vesmír, vymknutý ze všech svých kloubů, právě šílí. Ale už asi ani ne ve špatném slova smyslu – spíš jen tak, že je přede mnou něco obrovského a já vycházím z Platónovy abstraktní jeskyně stínů, mžourám do oslepujícího světla, a ačkoliv nic nevidím, vím, že to bude velké.

Moje letošní klopýtání přes kameny mě totiž nakonec přece jen shodilo do peřejí, odneslo všechny jistoty, co jsem s sebou tahal na zádech, a já se poněkud odlehčený (ale živý!) klepu na druhé straně řeky, kde, jak jsem už říkal, vyrážím vstříc novým horizontům.

Bez dalších náznaků a metafor to v mém případě znamená, že za mnou na zdi, která mi bude říkat pane už jen posledních pět dní, visí obrovská mapa s tunou poznámek. Poličky už jsou prázdné, až na jednu, prohýbající se pod tíhou knížek o dalekých zemích. Na nepovlečené posteli je rozevřený spacák.

Slečna K. byla to poslední, co moji nebohou neklidnou duši nechávalo oscilovat mezi dvěma protipóly mého bytí, ale teď je pryč a divoká část mého já se zadrnčením po léta napínaného luku vystřelila moji hlavu zpátky na cestu. Proto jsem přerušil studium, vypověděl paušál, odhlásil se ze sociálního a zdravotního pojištění a všechno oblečení, které nebudu potřebovat nebo které jsem na sobě víc jak dva měsíce neměl, jsem věnoval Dobré vůli. Vymazal jsem se ze systému!

Koupil jsem si nové kolo (samozřejmě z bazaru) a jedu hledat romantiku – a především sebe sama – na Hedvábnou stezku. Není to ani tak cesta do Číny, a už vůbec ne za památkami, je to filosofická cesta do nitra mojí duše, poustevnická svatá pouť, na jejímž konci snad bude člověk, jakým jsem si vždycky přál být. A navzdory všemu, co jí předcházelo, je to ta cesta, o jaké jsem přece vždycky snil.

Všechny cesty vedou do Říma

„Jsme jako olivy. Teprve když jsme drceni, vydáváme ze sebe to nejlepší.“ – Bohumil Hrabal

Hodonín / 18. říjen 2014

5

STOJÍM MEZI HOLUBY na ospalém hodonínském nádraží s groteskně přerostlým kolem. Ve skle dveří vidím cizího člověka s vyholenou hlavou, uvnitř které se skrývám Já – ten malý kousek, co ze mě zbyl, ten malý doutnající plamínek mojí temné etapy, který doufá, že za rohem najde východ z Minotaurova labyrintu. Spal jsem jenom dvě hodiny, ani jsem se nenasnídal, zmateně jsem zabalil tašku s oblečením a s hlavou, ve které chrastily střepy včerejšího večera, jsem poprvé šlápl do pedálů, vstříc Slunci, které už bylo vysoko na obloze a lákalo mě na zářivý, bílý Jih.

Vůbec se to nepodobá mým předchozím cestám, netěším se tak, jako jsem se vždycky těšíval, nevidím se ještě v dalekých krajinách, snad se mi možná ani nechce, když si představím všechen ten diskomfort, který mě na cestě čeká, ale vím, že musím pryč. Moje vnitřnosti se celý poslední měsíc neklidně převalovaly, srdce mi zběsile tlouklo a celý jsem uvnitř pěnil – bylo jasné, že do svého současného světa dál nepatřím, byl jsem jako ukotvená loď, jejíž motory už dávno jedou na plné obrátky, a s lany napjatými k prasknutí jsem se hrnul do nových dálek, do prázdnoty, kde budu konečně moct psát a o všem přemýšlet.

Když se tahle loď konečně utrhla, někdy po deváté ráno osmnáctého října, nestihla ani zatroubit. Jedu rychle, skoro třicet kilometrů v hodině, a až daleko za Hodonínem si uvědomím, že jsem se v tom všem vzruchu ani pořádně s nikým nerozloučil. Možná bude trvat ještě dlouhou dobu, než se do téhle díry vrátím, a možná už některé z těch, kteří se mnou stáli onoho ospalého sobotního rána na nádraží, nikdy neuvidím. Je mi z toho smutno. Zlobím se na sebe, že jediné, na co jsem myslel, bylo už konečně vyrazit, zlobím se, že jsem neřekl všechno, co mělo být řečeno, mám na sebe i kus prozaické zlosti za to, že jsem ignoroval dnešní snídani – skoro nevěřím, že z tohohle chaosu kolem a v mojí hlavě může vzejít tak dlouhá cesta, jakou jsem si naplánoval…

6

KDYŽ JSEM ODJEL Z BRATISLAVY, kde jsem ještě spal v komfortu s teplou vodou, jídlem a internetem u sestry mé macechy, cítil jsem se jako dítě, kterému rodiče náhle oddělali z kola boční pomocná kolečka, a nesměle jsem vrávoral vstříc rakouské hranici. A stejně jako to dítě jsem ještě necítil nadšení z toho, že jedu – byl jsem spíš vystrašený, že můžu kdykoliv spadnout, a s vykulenýma očima jsem přemítal, co nadcházející rok (bez koleček) přinese.

Moje první noc „v divočině“ ke mně naštěstí byla shovívavá. Na spaní jsem si vybral úžasné místo v ptačí rezervaci na břehu Neziderského jezera: silueta mého nového stanu se rýsuje ve večerních červáncích nad jezerem, z boku mě chrání potok a z druhé strany zeď z rákosí. Blaženě si s rukama za hlavou lehám do svého nového domova, nad hlavou křižují oblohu mezi Vídní a Bratislavou letadla plná uspěchaných lidí, ale já si jen tak ležím, v úplně jiném vesmíru, potok tlumeně zurčí a ukolébává mě ke spánku, všude kolem skřehotají ptáci a někde v dálce mizí zvuk posledního neúnavného traktoru…

7

TÍM MOJE IDYLA SKONČILA. V osm večer klepe na stan Podzim svými miliony deštivých prstů a testuje tak moje odhodlání. Přichází první studená noc a po ní ubrečené ráno. Ve vlhku a zimě se v pološeru dostávám do Maďarska. Stmívá se rychle a moje vlhké, studené nohy mi přivolávají ten nepříjemný pocit neukotvenosti, pocit člověka bez domova, který by si tak moc přál kousek teplého suchého místa na spaní, ale žádné takové nemá.

V sedm večer už je venku tma jako v pytli, a tak narychlo uléhám do rozbahněného pole u vesnice Felsönyirvánimajor. Zlověstné ticho v opuštěném poli pak narušuje hluboké chrochtání – pro klid duše vytahuju svoji nikaragujskou mačetu; docela si přeju déšť, který by mi svým uklidňujícím klepotáním přinesl vytoužený spánek. Zapomínám, že síla myšlenky dokáže posouvat kontinenty: před devátou večer se vyděšeně budím někde uprostřed Niagarských vodopádů – na stan zvenku chrstají proudy a provazy vody a vítr se snaží roztrhat ten kousek textilie, co mě před venkovním infernem chrání. Pod sebou cítím, jak se pole mění v močál a stan klesá do sílící vrstvy bahna. S vytřeštěnýma očima a zkamenělým tělem trnu, jestli moje úzkostlivě přikolíkovaná bublina tuhle zkoušku dospělosti vzdá. Vyčerpáním usínám kolem druhé ráno, ale ve čtyři mě budí nová strofa té osudové symfonie hromů a blesků, které štípají inkoustově temnou oblohu nad Panonií jako rozlícený dřevorubec.

Svítání se courá ruku v ruce se slimáky, hledajícími v temnotě můj stan, a není tím vysvobozením, které jsem si přál. Stan plave deset čísel ve vodě, půlka řídítek od kola je zaražená v bahně, pořád silně prší a obloha smutně konstatuje, že to s ní dnes už lepší nebude. Tři metry za mým tábořištěm se vytvořilo obrovské jezero a z druhé strany mě jeho odtok odřízl od cesty, po které jsem přišel. V lepivém, jílovitém bahně tlačím vzpouzející se kolo asi kilometr, než najdu vhodné místo na brod (jak si alespoň myslím), ale po prvním kroku mi noha mizí do půli lýtka pod hladinou. Mýtus nepromokavých bot je samozřejmě ten tam a moje další kroky doprovází poraženecké čvachtání. Než se vrátím na cestu, ze které jsem večer sjel, už necítím nohy.

Den je melancholický a ponurý, omšelé vesnice v kraji Örség nedbají pracovní středy a nabízejí mi jen vyprázdněné ulice; skřehotání mokrého řetězu doprovází uťáplé kokrhání vyhublých kohoutů v předzahrádkách zašedlých domků. Hektary a hektary polí zmizely po včerejší noci pod kalnou hladinou dešťové vody a jen vycpaní strašáci ze svých pustých ostrovů sledují zoufalýma namalovanýma očima moji snahu projet zaplavenými silnicemi do Slovinska.

8

NOCI A HLAVNĚ RÁNA JSOU UŽ V HORÁCH MRAZIVÉ. Displej teploměru přiřadil mé poslední noci ve Slovinsku nezáviděnihodné dva stupně pod nulou. Ačkoliv nepršelo, stan je celý mokrý: na stěnách přes noc kondenzovala pára z mého dechu, který se marně snažil přeměnit prostor pod plachetkou na útulné místo k přenocování. Abych se mohl aspoň převléct, rozpaluju vařič, nedbaje všudypřítomných nášivek s přeškrtnutým plamínkem, jelikož zima vládne mocnějším imperativem než požární bezpečnost. Když se odhodlám všechno zabalit a vykouknu ze své kapsle do skutečného světa, zjišťuju, že zmizel ve chřtánu hladové, husté mlhy. Stoupám pak osm set výškových metrů k průsmyku u městečka Col beztvarým světem, po silnici, která pět metrů přede mnou i za mnou přestává existovat. Není nic, jen já, moje kolo, pár stromů a občasné vzteklé štěkání odněkud za bílou oponou.

Přemýšlím, kde bude dnes večer Ona. Třeba jsem už velice blízko, třeba se z té mléčné kaše vynoří Její napřažená ruka, třeba v lesní ozvěně zašumí Její hlas – na těch několika metrech čtevrečních, které jsou nyní celým světem, je přece možné úplně všechno; stačí jen počkat, co se objeví za dalším stromem…

IX

OBJEVILA SE ITÁLIE. Slunečná, nafintěná Itálie, do které jsem se tolik těšil! Vklouzl jsem do ní okouzlujícím sešupem z vesničky Podkraj a skrz bránu v Gorizii jsem vjel do země Fiatů, Sofie Loren, fotbalu a červeného vína. V rovinaté nížině jsem pod pevně přibitým Sluncem sledoval přímku silnice do kraje Veneto a jen mlhavý opar hrdých hor na severu mi taktně připomínal, jak lehce jsem se zbavil Alp, zapřisáhlého tajnůstkáře, odvěké bariéry, která před námi seveřany skrývá krásy Jihu.

X

DALŠÍ TÝDEN jsem protlačil kolo Benátkami a strávil víkend ve Florencii. Do Říma jsou to teď už jen dva dny cesty. Ráno dvakrát balím a pak zase vytahuju spacák, podle toho, jak moc zrovna prší, ale potom už chvilku neslyším kapky a jdu do akce: prosím nebesa alespoň o deset minut času na sklizení stanu; skoro se mi to povede – kolíky mám téměř sbalené a šňůry smotané, brašny venku u kola, stačí jen složit tyčky, ale pak začne foukat posměšný, otravný vítr. Když potom zesílí, už to není legrace, ze stanu se stává plachta a ze mě chatrný stěžeň, stan letí pět metrů, než ho chytím, a ztrácím při tom poslední nesbalený kolík, tropiko se v zápalu boje se živly obrací naruby a to už ho kropí nový déšť. Další voda crčí z nedalekých keřů, otřásajících se v silném větru, a já hořce lituju, že jsem nezůstal v teplém spacáku; všechno je ale mokré, a tak musím jet. Dešťové kapky, opilé svou vlastní velikostí, mě po cestě z kopce dolů na státní silnici číslo dva bodají do očí a do tváře, zvlhlé brzdové špalky se i přes vlhko a zimu odmítají přitulit k ráfku, a tak přestože držím páčky naplno, zrychluju v kluzkých serpentinách až k šedesátce.

Odhodlaně jedu dál (kdybych se zastavil, asi bych zmrzl) a hrdinně moknu na cestě vstříc představě, že přijedu někam do tepla. Snad že přes Ďáblovu planinu, která už je jen dvacet kilometrů daleko, dorazím k moři a všechno bude oukej. Jenže kvůli spadlému mostu musím z hlavní silnice odbočit znovu do naježených kopců, směrem na Radicofani, což znamená zbytečných třináct kilometrů, navíc přes největší kopec široko daleko. Jedu krokem, fouká silný vítr, který mě tlačí do protisměru. Takže jedu rovně s řídítky vytočenými doprava, okolojedoucí náklaďáky mě důkladně sprchují vodou z kaluží na krajnici, kapky mě bičují přes obličej, všechno už mám mokré, zplihle to na mě visí a mám hrůzu ze zimy, která se na mě vrhne, jakmile zastavím.

Na hřebeni kopce mě dohání oko bouřky, které kolem mě dosud jen kroužilo jako sup, čekající na moment, kdy to vzdám. Déšť je tak silný, že vidím sotva na několik metrů dopředu, a když se zpoza té mokré opony vyřítí auto, jen tak tak stíhám reagovat. Blesky šlehají všude okolo a na pustém hřebeni jsem snadným cílem. Mám strach a očima hypnotizuji horizont a snažím se ho přimět, aby mi zjevil vesnici, která už přece nemůže být daleko. Jsem odhodlaný zaplatit deset euro za nocleh, za místo, kde se budu moct osprchovat a osušit, rozpočtu navzdory. Jak minuty na dešti ubíhají, přihazuju na dvacet, a chvilku potom už jsem ochotný dát cokoliv.

Konečně jsem v Radicofani, ale venku samozřejmě není nikdo, koho bych se mohl na nocleh zeptat. Sleduji jediné projíždějící auto, které zastavuje před místní sámoškou. Zastavuju taky, před vchodem mrznu a odkapávám, ve snaze vzbudit soucit a vyloudit si pozvání domů, ale nikdo nereaguje. Hotel La Torre, který jsem objevil nedaleko sámošky, je zavřený – sezona, pokud v téhle díře vůbec nějaká byla, je už dávno pryč. Zmrzlý na kost, neschopný znovu nasednout na promočené sedátko, tlačím kolo skrz úzké strmé uličky směrem ke kostelu. U dveří baru na náměstí před kostelem visí znak hole, symbol poutníků na cestě Via Francigena do Říma.

Vejdu dovnitř a ptám se, kde můžu přespat. Za pět minut přichází rozložitý, holohlavý mnich v kapuci a s velkým svazkem klíčů v ruce mi pokyne, abych ho následoval. Otevírá budovu přistavěnou ke kostelu z pravé strany a po dřevěných schodech mě vede nahoru, kde se v podkroví skrývá poutnická noclehárna s teplou sprchou, kuchyní a pohodlnou postelí. Holt v těch nejtěžších chvílích se vždycky objeví to nejzajímavější.

XI

CO BYCH TI MĚL ŘÍCT O VĚČNÉM MĚSTĚ? Nejradši bych Tě vzal za ruku a všechny ty úzké uličky a prosvětlené bulváry s tebou prošlapal. Na popis všeho, co mi Věčné město ukázalo, mám ale moc málo slov. Přijď do mých snů a ukážu ti stoly prostřené červenobílými kostkovanými ubrusy, sochy ukazující k Andělskému hradu, fresky v kostele Santa Maria del Popolo, bleší trh na Corso di Francia, prázdnou fontánu di Trevi, do které lidi přesto házejí drobné, pulzující nábřeží Tibery a panorama města z vyhlídky na Piazza Garibaldi. Budeme se snažit sevřít těsně dlaně a zachytit vetchý zbytek křesťanské mystiky na Svatopeterském náměstí ve Vatikánu, budeme ostřit do dálky na monumentální sochu Viktora Emanuela na Piazza Venezia, koupíme si víno a vypijeme ho pod bělostným Neptunem na Piazza Navona. Ve staré pekárně nedaleko Colossea si koupíme ještě teplou focacciu a barbarsky, bez řezání ji budeme hltat pod zraky padlých gladiátorů. Než padne tma, budeme obdivovat dokonalost nebes skrze díru ve střeše Pantheonu a pak pohladím Tvoje vlasy a ten nebeský prach nechám u nohou Rafaelovy hrobky, aby nezapomněl, co je to krása. Objednáme si špagety a silné, hutné červené víno z Puglie a v houstnoucí tmě budeme pozorovat světla všech těch malých Fiatů a skútrů brázdících teplou římskou noc. Ať budeme pak, láskyplně ovínění, spát kdekoliv, věz, že to bude pod třemi zmuchlanými bělostnými prostěradly a jednou dekou, v pokoji s pestrobarevnými dřevěnými okenicemi.

XII

ZPÍVAL JSEM S ANDĚLI NA BALUSTRÁDĚ BAZILIKY SV. PETRA VE VATIKÁNU, nechal na sebe svítit polední Slunce otvorem v kupoli Pantheonu, okusil divokou krásu špinavé a živočišné Neapole a přejel podruhé Apeniny. Tentokrát ze západu na východ, kde se přede mnou rozprostřely rozlehlé olivové háje Basilicaty a Apuglie. Sedmnáctého listopadu, se dvěma tisíci kilometrů v nohách, jsem se zastavil ve městě Altamura, kde mi rodina Creanzových, vlastnící sedm set olivovníků, nabídla za pomoc při sklizni byt a stravu. A tak se Altamura, città del pane, italské město chleba, stala na celý další měsíc mým novým domovem.

XIII

VSTÁVALO SE V ŠEST, na snídani omeleta, rajčata, bábovka, sušenky a výborná káva, v sedm jsme už byli v autech a jeli za město ke stromům. Pracovalo se až do setmění, s hodinovou pauzou na úžasný oběd, který jsme si prostřeli přímo tam, kde jsme zrovna skončili: ubrus se položil na dvě převrácené bedny, posedali jsme si okolo na přepravky a vytáhla se veliká bedna s jídlem, kam nám nonna vždycky přichystala hostinu alespoň o třech chodech, k tomu láhev kávy, dvě karafy s vínem, křupavý čerstvý chleba a džbán domácího olivového oleje.

Každý večer jsme pak naložili dodávku jednou až dvěma tunami oliv, které jsme ten den očesali, a jeli do lisu, odkud jsme si pak za tři dny mohli svoji práci, přeměněnou v tekuté zlato, vyzvednout a okamžitě si ochutit večeři, která byla vždycky zlatým hřebem dne.

Celá rodina (tři generace Creanzů a sedm dobrovolníků jako já) zasedneme společně k velkému stolu, až si sedne i nonno, nonna odříká modlitbu, naleje se víno a už se nesou špagety (primo)! Následuje secondo, což je většinou maso nebo ryba, ale taky třeba focaccia nebo chobotnice. Dál salát, zákusek, sušenky, k tomu samozřejmě pořád dolévané hutné červené víno a nakonec štamprlík digestivu – sladké limoncello pro ženy nebo ostřejší grappa. Když večeře po dvou, třech hodinách skončí, kdo se na to cítí, jde ještě na ‚jedno‘ do lokálu k Donatovi, většinou si ale vystačíme i sami, vína je dost, koluje kytara a sehnal jsem i housle… Jenomže než se naděješ, je šest ráno a olivový háj kocovinu netoleruje, takže spát jdeš radši už ve dvanáct…

XIV

Těžko říct, jestli to byla ta těžká práce, jednoduchý a bezstarostný život, úžasná kuchyně nebo kombinace toho všeho, faktem ale je, že když jsem z Altamury odjížděl, byl jsem už čtyři týdny úplně v pohodě. Zdraví jsem tak už možná našel, stále ale zbývalo najít lásku – a hlavně sám sebe.

Dlouhé noci na Balkáně

XV

PŘIŠEL ČAS ŘÍCT ITÁLII SBOHEM: Osiřelý byt, halda prázdných lahví od vína, poslední snídaně (plním si flašku olejem na cestu), třesení rukama a vřelá slova o návratu. Otírám svoje melancholické, opuštěné, zaprášené kolo, poslední ohlédnutí a celá Via Trapani couvá za mými zády do minulosti. Je chmurný den a mraky visí nízko na obloze jako nepřehlédnutelná předzvěst blížící se zimy.

V přístavním Bari pod shrbenými siluetami jeřábů otevřu a vypiju svoji poslední italskou láhev vína, v jedenáct večer se nalodím na modrobílou baculatou AS Francescu a v ledové, průzračně klidné, měsícem zalité noci spolu padneme do chladné náruče Jaderského moře. A až se příď lodi probije tmou a narazí na rozbřesk, až svítání proteče skrze zábradlí, komíny, lana a skla a zaplaví kapitánský můstek na desáté palubě, budu vědět, že se blíží Země orlů.

16

PROBOUZÍM SE NA ZEMI, mezi sedadly na deváté palubě, stejně jako ostatní, kteří ale nemají karimatku a spacák jako já, a tak rozebrali sedačky a polstrování použili jako matrace. Mám šílenou žízeň, ale láhve s vodou jsem zapomněl v podpalubí za velkými protizáplavovými dveřmi, které jsou během plavby samozřejmě zavřené. Piju vodu z kohoutku, nad kterým visí velký piktogram přeškrtnuté sklenice. Voda ale nakonec nechutná tak špatně, takže doufám, že pitná přece jen je a značky jsou tu jenom proto, aby vydělal ten předražený bar na osmé palubě.

Celý rozlámaný sbalím spacák a přestěhuju se na příď, kde větru navzdory vyhlížím zemi. A pak už se z nazlátlého mlhavého oparu vynoří strmé stěny hor a rovnou linku mořské hladiny znásilní drápy siluet nedokončených výškových budov blížícího se Drače.

17

PŘÍSTAVNÍ TERMINÁL JE ČISTÝ A MODERNÍ – vyleštěné kachlíky, sklo a ocel – Albánie, jakou jsem si představoval, ovšem začíná hned za ním: dotěrní řidiči taxíků, žebráci na křižovatkách, koňské a oslí povozy a všelijaká další zvířena kolem silnice – především krávy a kozy a taky slepice, na každém příhodném, byť sebemenším plácku. Provoz řídí samozřejmě právo silnějšího a intenzita troubení – je ale pravda, že aut tu není tolik, kolik by člověk ve druhém největším městě země čekal. Co bych ale rozhodně nečekal, je víc než půl milionu větších i menších bunkrů, které paranoidní Enver Hodža rozesel po celé zemi, poté co se Albánie rozkmotřila se Západem, Sovětským svazem i Čínou a na protest proti okupaci Československa vystoupila z Varšavské smlouvy. Likvidace jednoho vyjde na osm set eur, a tak tu prostě všechny pořád stojí, měníce postupně svůj účel na skládky odpadu, místa k chovu slepic a králíků nebo nejčastěji – obzvlášť v Tiraně – na veřejné záchody.

Protože pro Albánii, Makedonii ani Řecko nemám mapu, sleduju jenom směrovky a do Tirany tak jedu po dálnici. Nikoho to ale nevzrušuje – ani pasáčky krav na krajnici, ani slepice vyzobávající bůhvíco mezi střepy skla a plastu. Vzduch je tady šedý, těžký a plný smogu – pravděpodobně proto, že v Albánii prostě pořád něco hoří; nejčastěji asi odpadky – koneckonců svoz odpadu začal v Tiraně fungovat teprve před několika málo lety.

Za albánskou metropolí začínám stoupat do hor a po dlouhé pauze se velice rychle unavím. Zastavuju a vařím si oběd: špagetovou reminiscenci Itálie (s MÝM olivovým olejem samozřejmě) a polívku z bujónu. S velkým sebezapřením jedu dál, den je smutný, silnice mi utíká nahoru a moje hlava je přetěžká spoustou myšlenek, před kterými jsem se snažil utéct.

A pak na mě v Ibě někdo volá ze střechy; je to jako zjevení anděla: uprostřed té drsné, vlhké, šedavé krajiny, kde ničemu nerozumím, se naráz ozývá nanejvýš srozumitelné: „Hey! Hey, you! Come upstairs, I have a beer!“, což mi samozřejmě zní jako rajská hudba a na spektakulární terase jistého Bardhyla Hasy sedím dřív, než si uvědomím, že jsem sesedl z kola.

Nakonec zůstávám i přes noc, na návštěvu přichází i Bardhylův bratr Abdul a k mixu italštiny a angličtiny se přidává nečekaně i čeština – tedy, Abdul si myslí, že mluví česky (jeho syn je úspěšný gymnasta SK Hradčany Praha), většina slov je ale ruských (což je ale taky pořád lepší než gjuha shqipe, albánština). Na staré plotně pak smažíme chleby, vajíčka a špekáčky; jídlo se začíná podobat turecké kuchyni a mně se po večeři udělá strašně špatně, střeva mi tancujou v břiše makarenu a hodnou chvíli vrávorám nad tureckým záchodem. Možná je čas vzít si prášky.

18

MYSLÍM NA ŽENY, které zmizely z mého života a už se nevrátí. Je mi smutno. Ne po domově, ne po lidech, ale po světě, který už neexistuje a ani za milion kilometrů k němu nelze přiblížit. Asi je potřeba udržovat se v nějakém módu stálé naděje, kterou cestováním živím, a doufat, že objevím nové světy a nové svaté grály přání a plánů, ze kterých život bude chutnat jako sladké, hutné, opilé víno z Puglie.

19

TUNA HLUBOKÉHO SPÁNKU, kterou jsem si dopřál (čtrnáct hodin – od šesti do osmi), vrací moje zženštilé, slabé chvilky zpět do patřičných mezí, stejně jako následná snídaně albánských chlapů: decák! raki1, který zapíjíme silným kafem. Řádně břinklý, hned v devět ráno, lehce vrávoravě vyrážím vstříc Makedonii.

[1] Albánská pálenka

Do Elbasanu nově vede dálnice a tunel, který zkracuje původní cestu o více než dvacet kilometrů. Jednou to už vyšlo, a tak kašlu na opakující se zákazy vjezdu cyklistů a vjíždím na dálnici. Těsně před tunelem ale stojí dvě policejní auta a moje desperátská eskapáda končí stejně rychle, jako začala. Nic jiného, kromě toho, že mám zůstat na místě, mi nesdělují, a tak přemýšlím, jestli jsem přece jen nebyl moc lehkovážný a nebudu nakonec muset vypláznout nějakou tu smetanu.

20

NEBYL! Za pět minut projíždím tunelem v protisměru uzavřeným pruhem s eskortou a zapnutým majákem silničářského pickupu – na konci tunelu na mě jenom zatroubí, zamávají a nechají mě pokračovat po téměř liduprázdné, překrásné nové dálnici, kterou krásně z kopce, padesátkou vklouznu přímo do Elbasanu.

Jakmile mi Elbasan zmizel z dohledu, vyrostly ze země hrdé, drsné albánské hory a civilizace skončila: krajnice jsou plné prodejců různého ovoce, lidí přesouvajících se z vesnice do vesnice, staříků vozících si domů dřevo na zimu, zástupů dětí vracejících se ze školy a křičících Hello!, což je po stopadesáté tak otravné, že už se nenamáhám dát najevo jakoukoliv reakci. V ulicích měst jsou tisíce a miliony lidí, z obchodů, které mají většinu zboží vystavenou na ulici, řve turecká muzika, prodavači vykřikují na náměstí hlasité proklamace o výhodách těch Jejich Jablek a všechen ten mumraj podbarvuje orchestr troubících dopravních prostředků. Je ale zajímavé, že snad každé třetí auto je mercedes – a vlastně ani ne tak starý, jak bys v Albánii čekal. Možná proto se tu tolik daří všemožným druhům automyček (lavazh).

21

SVOJI DRUHOU A POSLEDNÍ NOC V ALBÁNII jsem strávil na hřebeni hory, která vytyčuje hranici s Makedonií. Stovky metrů dole pode mnou se třepotají a vlní světýlka měst a vesnic kolem Ochridského jezera, a zatímco v klidu stavím stan, vrcholky hor na západě mizí ve všeobjímající náruči temné páteční noci. Při zapichování kolíků za stanem najdu obrovskou (nanejvýš pravděpodobně medvědí) stopu a při vaření rizota (které opravdu potřebuju) přemýšlím, jestli už se ten tajemný, pradávný Medvěd, tvor, kterému to tu všechno patří, odebral k zimnímu spánku.

Noc je velice dlouhá a mrazivá – spím navlečený skoro ve všem, co mám. Ráno ale svítí Slunce, stan hezky proschne a já o půl desáté přejíždím hranici do Makedonie. Nic neudělá takovou radost jako přejezd hranic!

Cestou dolů od celnice k jezeru kolo na namrzlé hrbolaté silnici nebezpečně zrychluje. Zatáčí moc pomalu a já co nejpevnějším stiskem krotím vzpouzející se řídítka a držím zuby nehty směr jako kormidlo starého rozvrzaného dřevěného korábu v té největší bouři. A taky při tom stisku zjišťuju, že už necítím prsty na rukou a musím ve městě Struga zastavit (shodou okolností zrovna před nemocnicí – to asi kdyby bylo potřeba ty zmrzlé prsty zrovna odřezat). Pětiminutové rozmrzání prstů, na které si horečně dýchám, šíleně bolí, hopsám kolem autobusové zastávky, kterou jsem si vybral za svou základnu, po jedné a pak po druhé noze, vykřikuju sprostá slova jako s Tourettem a uklidňuju se, že to přece brzy přejde.

22

Z MAKEDONIE si jinak pamatuju jenom sady jabloní a úžasné výhledy na zasněžené hory – nic víc jsem během nějakých sto dvaceti kilometrů neviděl. Den je velice krátký: po třetí odpoledne zajde Slunce za oponu hor, které přese mě přehodí chladný večerní háv stínů, a já musím najít místo na spaní, než tma zhoustne. Noc je opět delší, než bych si přál, milionkrát se budím a modlím se za úsvit. Ráno je všude silná vrstva bílé jinovatky, stan kompletně zamrzl, pára z mého dechu se na jeho vnitřních stěnách změnila v ledovou krustu a schnoucí ponožky visí na vnitřní konstrukci stanu ve své smradlavé posmrtné ztuhlosti jako dva rampouchy.

Bitola se ztrácí v mrazivé bílé mlze, lidé i psi chodí pomalu a nevidím nikde žádné auta – probudil jsem se do města duchů. Mrznu. Nazouvám další pár ponožek a poslední zbývající pár si natahuju přes rukavice na prokřehlé ruce. Skrze mlhu se prokousávám přes mokřady za Bitolou, kde nacházím hranici s Řeckem. Zatímco na makedonské straně mi jen zamávají a ukazují, ať jedu dál, na řecké celnici chtějí vidět tašky, musím napsat na papírek jméno otce a matky a celá kontrola trvá docela dlouho.

V prvním baru u cesty musím zastavit a rozhodnu se obětovat nějaké drobné alespoň za čaj. Skončí to tak, že se po čaji, dvou panácích ouza, punči a půllitrové karafě vína nejen zahřeju, ale i příjemně opiju.

Něco po třetí (vlastně už čtvrté – první časové pásmo je za mnou!) hodině odpoledne jsem našel kousek od silnice sympatickou budku, kde jsem se se svou opičkou uvelebil, dojedl čokoládové dortíky z Makedonie, četl si a chystal se ulehnout. Tu se mi ale v hlavě zhmotnila představa romantické noci s ohýnkem, knížkou, cigaretami a další flaškou vína, takže jsem se sbalil a s tou vidinou před očima jsem vyrazil dál, najít nějaký obchod, nebo alespoň benzinku.

23

NIC JSEM NENAŠEL, lituju, že jsem nezůstal v budce. Tma mi padá na ramena v neobydlené oblasti, kde silnici lemují značky s vyobrazením nevrlého, machistického Vládce Medvěda. Můj kopec je mi ale sympatický a vůbec, kdo mi může upřít právo se tu vyspat? Já jsem příroda, stejně jako Medvěd – jsem přece poutníkem na cestě k přirozenosti – jenom zatím nevím, co to ta přirozenost je. Hledím na rozjasňující se modrobílé lampiony hvězd, stojím v tom proudu fotonů, které ke mně letí ze vzdálených galaxií desítky měsíců nebo let a už v tomto okamžiku jsou tam dávno minulostí, a paže černých, opadaných stromů mě v měsícem zalitém břitce ledovém šeru jímají do své náruče, přestože ví, že je ráno opustím a budu vandrovat dál.

24

PŘI (NEMOUDRÉM) VAŘENÍ VEČEŘE se zdálky ozve štěkot. Není to štěkot psů ze zahrad, to poznám – tenhle je zuřivější, je ho víc a víc, až je ho příliš a je moc blízko a mě je jasné, že nejsem sám, kdo by dneska rád večeřel. Jenže sakra, tohle je moje Jediná Vytoužená Poslední Česká Zásoba Jídla – bramborová kaše, která má v sobě stejně tolik chemie, že by jí zvířata pohrdla, jen co by ji ochutnala. To ale ti psi, co mezitím obestoupili můj stan, ještě nevědí a láká je ta svůdná vůně kari, které jsem si na kaši nasypal.

Chvíli čekám, jestli je to třeba přestane bavit a půjdou zase dál, abych se konečně mohl najíst, ale jejich touha po MÉ kaši je stále silná. Nechávám proto běžet vařič a v tom slabém ohni cítím stejně jako pračlověk jakousi záruku bezpečí, sleduju ty uklidňující zenové plameny a přemýšlím, jak moc dlouhých bude nadcházejících šestnáct hodin tmavé, uštěkané noci.

Mám opravdu hlad. Dávná se zdá být ta touha po flašce a cigaretách, začíná mě bolet hlava a svět je zase o něco horší místo. Přemýšlím, jestli nakonec nemají ti zpropadení muslimové pravdu, a pak si uvědomím, že jsou to přece jen psi a já člověk, vládce tvorstva, který se tak zapomněl chovat. Je načase vrátit přírodní hierarchii do správných kolejí. Připínám si na opasek mačetu, beru do levé ruky vařič jako pochodeň a s šíleným, zvířecím řevem a žhnoucíma očima vyskakuju mezi ně ze stanu. V nastalém momentu překvapení těch pět, šest psů ustupuje natolik, abych s planoucím vařičem v ruce demonstrativně občůral hranice svého území. Když vítězoslavně zalézám zpátky do stanu, ozve se ještě pár nejapných, trapných pokusů o štěkot, zesílím tedy plamen vařiče, hlasitě odpovím a všichni už vědí, že tenhle kousek kopce, ten třímetrový perimetr kolem stanu je moje teritorium a že jsem ochotný a schopný si ho uhájit. A kdyby to ani potom někomu nedošlo, po večeři, kdy už mám klid, zpečetím svoji územní nadvládu promyšleným depositem trusu na obzvlášť strategické místo na východní hranici mého habitatu mezi velkým kamenem a malým keřem.

25

BĚHEM PŘEDLOUHÉ NOCI, kdy nemůžu spát, mrzne tak, že mám ráno z flašek na vodu cihly. Když o půl šesté rozepínám zip, vidím jen bílo: bílou, smetanovou, mystickou mlhu, jak se líně převaluje na studené bílé zemi, bílé krystalky, jež pokrývají celé moje kolo, a silnou bílou ledovou krustu z vnějšku i vnitřku stanu, který je tak zmrzlý, že nejde složit.

Přežívání je teď těžké, když se vichry severu protahují každou možnou škvírou do mého spartánského příbytku a hrají na mé drsné ledové tváři blues. Jedu shrbený pod tíhou hlubokých myšlenek po asfaltem a ledem pokryté zemi, zpívající milostné písně v moll, bláznivé árie přírodních operet pro toho blátem, mlhou a vzpomínkami bloumajícího poutníka.

Sbohem, Evropo

„Modlete se, aby to nebylo v zimě.“ — Marek 13:18

26

JAK SE BLÍŽIL MŮJ ODJEZD ZE SOLUNĚ, kde jsem se v úžasném komfortu domova jedné mé známé zahříval po prvních mrazících, byl jsem čím dál neklidnější, protože ta sekyra Vánoc, zaťatá neúprosně do dnů nadcházejícího týdne, rozmazleně trvala na tom, abych s ní něco udělal. Každou noc jsem dlouho ležel s očima upřenýma do Nicoty a hledal znamení, které by mi pomohlo rozetnout tu palčivou otázku „co dál“? Měl jsem možnost zůstat do šestého ledna v Soluni, dostal jsem nabídku pracovat (za nocleh a stravu) měsíc v hostelu na úpatí Olympu a uvažoval jsem, že si vyřídím povolení k návštěvě pravoslavné mnišské enklávy na ženám zapovězené svaté hoře Athos. Jelikož jsem ale ani den před odjezdem nebyl o nic moudřejší, rozhodl jsem se ze tří možností pro tu čtvrtou: zakopat mršinu toho otřesného roku čtrnáct u městských bran Ankary. A tak jsem se ráno v pátek devatenáctého prosince (už) v klidu sbalil, zastřihl knír, vyčistil si zuby a vydal se na zatím nejdelší, dvoutýdenní, tisícikilometrovou etapu do srdce Turecka.

27

A BYL JSEM ZNOVU NA CESTĚ – jen já, moje nad řídítky shrbená záda a nové zimní boty, urputně zkracující těch tisíc kilometrů do Ankary. První noc, sotva dvacet kilometrů za Soluní, byla ještě deštivá, studená a mlhavá, druhý den ráno už ale jedu skrz kouzelné, pohádkové lesy s názvy jako „Eliathosův les“ (nebo tak nějak), které, jak se domnívám, jsou plné víl a skřítků a miliónů jiných svítících, šťastných nadpřirozených bytostí, hopsajících mezi kmeny a kameny v té mlze zapomnění, do které koruny stromů požitkářsky namáčejí své huňaté větve.

Kopce jsou čím dál kamenitější, až už vidíš žluté ostrovy mezi všemi těmi stromy, velké žluté skály, které tryskají z lesů vzhůru do mlhy – je to jako být v ústní dutině kuřáka – obrovské žluté zuby dál požírají ten nádherný les, až je celý pryč a ony se zakusují hlouběji a hlouběji do pobřeží Egejského moře, silnice v panice uhýbá a několik desítek krásných kilometrů se, osvětlená naivním bezelstným zimním Sluncem, zoufale krčí u nohou tichých, opuštěných pláží.

28

VÍM, ŽE DNES PROSTĚ MUSÍM SPÁT NĚKDE U MOŘE – a že k tomu potřebuju někde koupit láhev vína a taky cigarety – představuju si tu nádhernou, záviděníhodnou noc bojující s přílivem, noc z filmového plakátu, noc, jež je vášnivou milenkou básníků.

Večer už mi shovívavě přehazuje tmu kolem ramen a zdá se, že svoje vysněné místo nenajdu, když v poslední zatáčce před Kavalou zahlídnu cestičku, zahýbající skrz malý borovicový lesík ke kamenitému mořskému břehu, a hned vím, že tohle je Ono: malý plácek mezi stromy, akorát na délku mého stanu, s třemi velkými kamennými schody, po kterých by Goliáš mohl sestoupit do moře. Zátoka za zatáčkou po setmění vyleje na můj útes trochu městského světla, vytáhnu z tašky velkou láhev vína, sednu si na jeden z těch velkých kamenů, poslouchám starý jazz a kouř z cigarety líně stoupá ke hvězdám nad ostrovem Thasos. Kavala se blikotavě zrcadlí v ledové, temné hladině šumícího moře a já s hloupým úsměvem hledím k východu do té mystické noci – rezonuju s vesmírem – už to nejsem já, už nežiju pouze sám v sobě, ale stávám se součástí všeho, co mne obklopuje, a po dlouhé, předlouhé době se cítím šťastný. Jedinou smutnou věcí zůstává myšlenka na všechny, kteří jsou k světu hluší a slepí – na všechny, kteří tu krásu ze svých zlatých klecí civilizace nikdy nespatří.

29

RENDEZ-VOUS S KASIOPEOU

na břehu šumícího

pradávného moře

v temnotě pohádkové

křišťálově čisté

vánoční noci…

30

DALŠÍ DVA DNY jen hltám kilometry směrem k Alexandroupoli, poslednímu velkému řeckému městu před tureckou hranicí. Tady si plánuju koupit toaletní papír a láhev vína na Vánoce – ty chci strávit ve stínu dřevěného trojského koně. Jenže opět zapomínám na základní přikázání – suché nohy v teple a plný žaludek – když nemáš tohle v cajku, je cesta utrpení. A tak je kvůli mé nenaplněné touze po obědě cesta do Alexandroupole opravdu dlouhá a nudná, přemýšlím o všem možném, hlava mi drkotá a kličkuje v nekonečných myšlenkových pochodech, v představách jedu čtyřikrát do Číny a zpátky, ale pak se podívám na hodinky a jsou to jenom tři další kilometry – deset minut – a Komotini je pořád stejně daleko. S přicházejícím večerem jsem se navíc po dlouhé době dostal do chladných kopců a při sjezdech tak opět svádím lítý boj s nemilosrdným rumunským hrabětem Prstem Necitičem.

Už je tma, když konečně najdu v Alexandroupoli supermarket, a tak si stan postavím přímo ve městě, hned za silnicí, ignoruji přitom zvědavé pohledy lidí, kteří se vydali na procházku po pláži, a štěkání psů, kroužících kolem blízkých popelnic. Za tu dobu, co cestuju, jsem se stal prorokem mámvpičismu (jak by řekl můj spolubydlící Andrej z vysoké) a je mi to všechno úplně jedno. Při večerním psaní deníku na mě vyjeveně kouká datum dvaadvacátého prosince – je dva dny před Vánoci, ale kde jsou? Je to vlastně jenom číslo, nějaké neosobní číslo, na kterém jsme se všichni mlčky dohodli, abychom věděli, kdy na sebe máme být hodnější a kdy se stresovat, kdy otevírat vrata továren a kdy zavírat brány škol – je to nějaké neosobní číslo, které se mnou nemá co do činění, mě se přece žádný advent nebo prosinec netýká – proč vlastně potřebuju data? Já prostě jen jedu!

31

VE SPÁNKU MÁM ŠÍLENÝ SEN (noční můru) o tom, jak jsem se naráz ocitl zpět v Hodoníně, je dvacátého třetího prosince, takže datum sedí, jdu večer do hospody a nejsem si schopný půl hodiny objednat pivo, což mě neskutečně vytáčí (tak moc reálný sen to byl). Za Boha si ale nemůžu vzpomenout, jak jsem se tam vlastně dostal, a na druhý den mám na sebe gigantický vztek, co jsem to udělal a proč jsem to vzdal, každý se mě ptá, jak to, že už necestuju, takže horečně přemýšlím, jak se dostat zpátky do Alexandroupole, jestli lodí nebo letadlem nebo autobusem (a kde je vlastně moje kolo?), ale všechno je moc drahé a nereálné, takže jedinou možností zůstává probudit se – a ano, otevřu oči a skrz pěticentimetrovou dírku ve spacáku na mě znovu hledí šedý vnitřek mého studeného stanu na břehu moře v řecké Alexandroupoli. Všechno to bylo tak reálné a skutečné, hlavně ten strach, že se mi tomu, že bdím, zpočátku ani nechce věřit, ale vypadá to, že je opravdu ráno a já jsem tu.

Připravím si úžasnou slunečnou snídani: německý chleba s nutelou, který zapíjím horkým cejlonským čajem, a i když vyrážím mnohem později, než jsem si představoval, je mi vlastně skvěle – poslední tři dny mám opravdu lehkou hlavu –, řekl bych, že jsem možná došel k jednomu z prvních osvícení, na které jsem na cestě čekal, a s těmi novými sny a novými pocity a novou duševní svobodou vyrážím vstříc novým dálkám a novým dobrodružstvím do své další země.

32

VIA EGNATIA, kterou jsem sledoval už z albánského Drače, mě konečně dovedla do delty řeky Evros. Ulice jsou čím dál širší, zanedbanější a opuštěnější a je vidět, jak se Řecko pomalu ale jistě vzdává suverénně se blížícímu Turecku. A pak už jedu přes obrovský most nad tou majestátní, širokou, klidnou řekou, v dáli vlají červené prapory s pěticípou hvězdou a couvajícím srpkem měsíce, a ještě dál vidím ve slábnoucím odpoledním Slunci siluety prvních minaretů, jako rakety na odpalovacích rampách, připravené kdykoliv zažehnout muezzinův zpěv ke svolání modlitby.

Silnice za hranicí stoupá do kopců. Potkávám pasáčky ovcí a koz, jejichž zvonečky zvěstují příchod Vánoc, po kterých je tu všem houby. Uvědomuju si, že Vánoce jsou Vánocemi jenom proto, že celá společnost je na ně naladěná, že jsou všude barevná světýlka a ozdobené stromky, ale tady v Turecku mě Vánoce míjejí obloukem a já sám je neudělám. Nicméně večer, když jsem v naprosté tmě konečně našel aspoň trochu vhodné místo na stan, po jídle horečně přemýšlím, co budu na Štědrý den dělat, jestli mám opravdu zvážit zajížďku do Tróje, abych oslavil svátek, který letos minu, když tam na mě nečeká žádná Helena?

33

CELOU NOC JSEM MUSEL ODHÁNĚT PSY, takže jsem se moc nevyspal – byli dva, jeden byl vlastně docela přátelský, hlídal blízký kemp a svým štěkáním odkazoval toho druhého do patřičných mezí. Mě ale taky moc v lásce neměl a dvakrát nebo třikrát jsem se v noci probudil a zahlédl jeho stín, jak obchází stan. Ke všemu jsem navíc ráno zjistil, že to byl kemp vojenský a že na místě, kde jsem spal, už bych to radši znovu zkoušet neměl.

Večer jsem se na to místo totiž plížil potmě skrz blátivou pláž. Nebyl tu plot, takže jsem to nemohl tušit – vytrestaný jsem ale dost, protože celé kolo je nechutně od bahna a kola se otáčejí jenom s největším sebezapřením. Mohl to být i docela hezký den – je šestnáct stupňů, slunečno, a dokonce se i hezky jede, jenomže kousek za Gallipoli se při sjezdu ozve zoufalé smutné kovové zadrnčení praskající špice, zkřiví se ráfek, zabahněné kolo začne s bolestnými skřeky narážet do zadní vidlice a než stačím zastavit, ozve se obrovské, nezvratné pufff! a já poprvé po třech tisících čtyřiceti čtyřech kilometrech smutně hledím na prázdné zadní kolo. Bilance té tragédie je horší, než to na první pohled vypadá: samozřejmě, že jsem čekal, že píchnu, a nebyl by to žádný problém, jenomže tohle není obyčejná díra: mám rozervaný bok pláště, duši ruplou v délce přes centimetr, pak ještě jeden obyčejný defekt a prasklou dvanáctou špici v řadě.

Nouzově lepím plášť záplatami na duše, ale kolo se nedá nahustit na víc než jednu atmosféru, a i tak leze duše ven, takže se neodvažuju nasednout a jet dál. Zkouším někoho stopnout, abych stihnul přejet Dardanely před setměním, ale pokud se dočkám nějaké reakce, řidiči si myslí, že na ně jenom mávám. Do Çanakkale je to dalších padesát kilometrů a do Tróje devadesát, takže můj plán je ten tam. Velice pomalu nakonec jedu se strachem dál. Do čtyřicet kilometrů vzdáleného Eceabatu dorazím po čtyřech hodinách až těsně před setměním, a tak se rozhodnu strávit Štědrý večer v Kilitbahiru, na místě, kde je Hellespont nejužší.

34

ŠTĚDRÝ DEN BYCH SHRNUL ASI TAK, že poté, co mi praskl plášť, se moje dobrá nálada rozplynula jako pára nad hrncem, všechny ostrůvky pozitivismu, co jsem si poslední dny v hlavě tak pracně budoval, jsou pryč a mí démoni, kvůli kterým jsem utekl na cestu, se opět začali bezohledně prohánět v temných sklepeních mé lebky.

A to jsem teprve v Turecku! Jó, kdybych měl náhradní plášť, o kterém jsem si myslel, že ho nebudu potřebovat (nikdy se mi to nestalo, a nikdy jsem nesjel pláště ani z poloviny), to by byla jiná, ale takhle přemýšlím, co budu dělat, jestli na druhé straně průlivu, v Çanakkale, nebudou mít náhradní. K dovršení všeho toho smutku jsem v Eceabatu utratil v obchodě moc peněz a stejně jsem si nekoupil to cukroví a rybu, jak jsem chtěl (jen sladké pečivo a tuňáka v konzervě). Místo toho mám hnusné olivy plněné paprikou a olivový olej, který nesahá tomu z Itálie ani po kotníky. Mám pocit totálního zmaru: to všechno proto, že jsem dělal plány, že jsem tomuhle dnu přisuzoval tak velkou vážnost, protože nic nevyšlo tak, jak jsem si to maloval – tak snad aspoň to místo na spaní bude k mým představám milosrdné…

A místo je opravdu hezké, přímo na nejvýchodnější výspě pevnosti chránící nejužší2 místo průlivu, hned pod majákem, soupeřícím v jasu se srpkem zářivého měsíce jako vystřiženého z rudého plátna turecké vlajky, ani ne padesát čísel od strmého srázu k neklidné mořské hladině. Vzduchem prosyceným solí se nese troubení obrovských nákladních lodí, které se dnem i nocí plouží skrz ty nebezpečné vody mezi desítkami malých rybářských lodiček, snažících se udržet na rozbouřených vlnách tmy.

2 1,2 km

A právě tady, na betonové patě majáku jsem si vystrojil štědrovečerní hostinu:

kuřecí vývar z bujónu

farfalle s olivovým olejem a tuňákem

chleba z pekárny

tři druhy cukroví (pečiva)

olivy plněné papričkami

mandarinka

a samozřejmě dva litry červeného vína.

Zapálím několik svíček a upínám zrak na východ, na druhou stranu průlivu – do Asie –, přemýšleje horečně, co mě tam čeká. Před jídlem si zazpívám koledu a je mi trochu smutno – samozřejmě, kdo by to byl čekal, na Štědrý den – jenže jsem myslel, že to zvládnu. Ale teď, když jsem tu úplně sám, v opuštěné pevnosti, bez možnosti dát alespoň někomu vědět, aspoň někomu popřát, zavolat, nebo aspoň tweetnout, jak se mám, co večeřím, jak jsem píchnul, jak se bojím, že neseženu nový plášť, nebo kde jsem – to se prostě zažere do hlavy. Uklidňuju se tím (a vím, že to je pravda), že z toho všeho nakonec vyjdu silnější než kdy předtím.

Ale teď, teď jsem opravdu osamělý, a tak moc, tak moc! bych si chtěl s někým povídat (píšu tedy aspoň desítky řádků do deníku, neuvěřitelně frenetickým tempem). Nikdo tu ale není, takže když se kolem osmé, kdy začne padat první rosa a Hellespont se halí se svými loděmi do diskrétního roucha mlhy, objeví na svahu nad mým stanem pes, neřvu na něj jako obvykle, ale horečně hledám, co bych mu mohl nabídnout, aby tu se mnou chvíli zůstal, jenomže maso už nemám a chleba mu nejede. A aby byl obraz mé zoufalosti dokonalý, uvědomuju si, že se mi ani nechce pít – je mi prostě tak teskno, že už ani nevěřím, že to láhev vína spraví.

Přemýšlím, jaké to asi je být doma, v teple, dostávat dárky a hlavně jíst jak nezavřený… Myslím na dnešní hospodu s kamarády, na to, jak se všichni vracejí domů po čtyřech, někdo se tradičně pohádá, někdo možná dostane přes hubu… Štědrý den, ach…

A když je láhev skoro prázdná, dívám se do plamenů svíčky a snažím se v nich zahlédnout záblesky budoucnosti – zítra přepluju Dardanely a ztratím se na dlouhý čas v Asii… jak dlouho bude trvat, než znovu uvidím Evropu? A je možné, že se už nevrátím? Přestal jsem brát léky (už před dlouhou dobou) a není to o tolik lepší, jak jsem si myslel – možná mi jednoho krásného dne praskne střevo a bude po všem. Všechno na světě má své určení, svůj počátek a konec, my všichni klečíme před oltářem kauzality s jejími příčinami a následky – a tak to je i se mnou – čert vem budoucnost a plány. Jenomže já se nebojím, protože tohle není konec, jakkoliv bych s tím byl smířený – myslím, že na konci cesty mě opravdu čeká něco velkého, myslím, že je to Ten Život, na jehož zjevení jsem zatím celou dobu jen čekal na neobsluhované autobusové zastávce a toužil po tom dozvědět se, kdo vlastně jsem.

35

NA BOŽÍ HOD RÁNO JE NÁDHERNĚ, svítí Slunce a já si musím poznamenat velké moudro, které mě v noci napadlo:

„Očekávání zabíjejí skutečnost“

Včerejší večer by vlastně mohl být jeden z nejhezčích večerů, kdybych od něj nic nečekal – proto je v mé hlavě nejhezčím večerem ta úžasná, magická spontánní noc v Kavale – jenže kalendář mluvil jinak a já jsem se tak zoufale snažil na Štědrý večer naplánovat něco mimořádného. Vánoce jsou podivné období, kdy všechno nějaký čas kulminuje k jednomu jedinému momentu, který všichni vzýváme a čekáme od něj zázraky (které nakonec máme v rukou jen my sami, tak jakápak spasení), ale potom ten moment přijde a je to jen další obyčejný den, na jehož konci je obyčejná noc a jediné, co zbyde, je prázdnota – práchnivá, rozežraná zdechlina přehnaných očekávání.

Alespoň ta prázdnota je stejná tady jako v Praze, Hodoníně nebo New Yorku, jako všude jinde – pryč jsou včerejší chmury, pryč jsou Vánoce, pryč jsou plány – mě jen zajímá, kde koupit nové pneu.

36

NĚCO PO DESÁTÉ se za nějakých patnáct korun přeplavím na palubě Alinteri 9 na druhý břeh, do Asie. Žádná velká změna to není. Zato shánění plášťů je kovbojka – nejdřív se ptám v Tourist Office, ti mě odkážou do nějaké dílny, kde spravují skútry a motorky, tam mě odkážou na obchod, který jsem ale ani po patnácti minutách nenašel, zato po cestě zahlédnu nějaký jiný, kde visí dětské tříkolky – je to jenom dekorace, nicméně tady už dostávám jasné instrukce (rovně a doleva), kde najdu obchod, a opravdu, je to velký, úplně-evropsky-vypadající-obchod-s-koly, kde nechávám šílených (v přepočtu) 1200 korun za nový plášť. Takže kolo má Vánoce taky.

37

NA ŠTĚPÁNA stanuju na kopci v rozbahněném olivovém háji. Po setmění se z vedlejšího kopce (doufám, že z vedlejšího) ozývá šíleně teskné vytí, srdcervoucí, temná, smutná píseň, ze které běhá mráz po zádech. Možná je to sýček a někdo dnes večer zemře (a někdo se možná narodí). Ale je šestadvacátého a „na Štěpána není pána“, tak si říkám, že bych měl otevřít to víno, co s sebou tahám už čtyři dny – nemusím se nakonec moc přemlouvat, skoro nic jsem neujel a spát se mi ještě nechce – pustím si Someday od Armstronga a pozoruju svíčkami ozářené stěny stanu a blikotající stíny, které vrhají mé zablácené tašky.

V pravém rohu dole jsou věci na sušení, vedle toho na hrncích odložená knížka ke čtení (jsou to Kerouacovi Andělé pustiny) a deník, tvrdnoucí chleba a otevřená sklenice oliv, kterých se ne a ne zbavit, tak moc mi nechutnají, moje veledůležitá taška s doklady a za ní kapsa, která se stala výhradně kapsou na zapalovač (na druhé straně je zase kapsa na hodinky a kapsa na čelovku) – jo a taky kapsa na mačetu. Je v tom už zaběhnutý systém – to abych všechno hned ve tmě našel, když bude potřeba. Mačeta je naštěstí potřeba už jen zřídka – psi mě už nechávají klidným. V pravém rohu u hlavy je místo na vodu, taky jsou tam rukavice a čepice a bývá tam i vlajka, ale ta je dneska celá od bahna, takže spí za trest venku spolu s taškou na stan a taškou s jídlem (jako vždycky). Venku hoří jedna odvážná osamocená svíčka, je tam nachystaný vařič na topení a taky tam samozřejmě oddychují moje zablácené, smrduté boty. Na konstrukci nad vchodem visí ponožky, aby se přes noc trochu vyvětraly, než je obuju další den znovu (už po… osmé?). A to už jsme zpátky ve stanu, na levém zipu od větrání vždycky na plastové karabině visí příbor (tolikrát jsem ho předtím potmě hledal), pod hlavou ručník a zimní bunda, zleva doprava je diagonálně natáhnutá karimatka a vlevo u nohou jsou na obalu od spacáku rozbalené zablácené tašky s oblečením a ostatním (knihy, mapy, počítač, hygiena…).

Kdykoliv jsem ve stanu, cítím se tu už tak pohodlně… je to opravdu můj domov. Svět venku, se vším jeho vytím a štěkáním, hučením ze silnice a nepříznivým počasím, přestane existovat – může tam být cokoliv a já jsem v pohodě a klidu ve svém úžasném prostorném stanu. S jazzem v uších si přeju návrat starého světa – který tam klidně může být, protože můj stan je jediný možný vesmír a tam venku může být třeba rok 1920 nebo stádo jednorožců – a taky je, dokud neotevřu zip…

Schrödingerova kočka se směje v záři mých svíček na hvězdy, které neexistují.

38

MĚL JSEM ZŮSTAT V TOM OLIVOVÉM HÁJI! Mohl jsem si jenom tak ležet v suchém, pohodlném, vytopeném stanu, civět do stropu, pokuřovat a psát básně o sžírajících dokonalostech temného smaragdu mé lásky, ale místo toho jsem se vydal pronásledovat nejistou možnost spaní v Burse a sbalil proto mokrý stan, brodil se bahnem a jel v šíleném dešti a chladu, zatímco mě předjíždějící náklaďáky koupaly v bahnivé vodě z kaluží na krajnici. Všiml jsem si navíc, že zadní kolo, které zatím přišlo o dvanáct špic, už není kolo, ale elipsa, a tak se místo jízdy spíš jenom kodrcám.

Na půl cesty do Bursy, v osmdesátitisícovém Karacabey, mi, jakkoliv se to zdá neuvěřitelné, rupne i druhý plášť. Jdu kilometr pěšky v ukrutném dešti na benzinku a splasklé kolo pod vším tím nákladem žalostně úpí. Skrz obrovský nános bahna nejsem ani schopný kolo rozmontovat a opravit, takže ho umývám vapkou, přijde ale Turek, který je přesvědčený o tom, že mu to jde líp, vezme mi trysku, kolo párkrát opláchne (a ty nejdůležitější části jako kazeta a náboj vynechá) a pak si jde za zbývající čas mého žetonu oplachovat svůj náklaďák. Když protestuju a chci trysku zpátky, vyleze jeho stodvacetikilový parťák a strašidelným pohledem mě přesvědčuje, že moje kolo je už opravdu čisté.

Nechávám kolo na benzince a starší pan se nabídne, že mě sveze do města, abych mohl koupit náhradní plášť. Hledám bisiklet market, ale nic takového prý ve městě není, objíždíme opravny skútrů a motorek a už je tma, když konečně něco najdeme – mají tam jeden jediný 28˝ plášť:

„Káč lira?“, ptám se.

Majitel napíše cifru na papír a já civím chvíli na číslo padesát a potom na plášť, který vypadá, že ho propíchne i starý chleba (pominu-li, že je lehce zažloutlý a ležel tam nejspíš už delší dobu). Snažím se mu vysvětlit, že jedu do Číny a že tohle pneu nedojede ani do Ankary:

„Ben…,“ ukazuju na sebe a rukama dělám, jakože šlapu, „…China“.

„Yok, yok, nou Čina,“ šermuje přede mnou s pneumatikou. „Mejd in Turkaey!“ řekne tím nejpyšnějším tónem, jakého je schopný.

Dívám se na pneumatiku nanejvýš skeptickým pohledem a po dlouhém, předlouhém uvažování nabídnu: „On lira,… maximum…“ (10)

„Yirmi béš, minimum!“ (25)

Znovu si vezmu do ruky pneumatiku, dívám se na ni, tvářím se znechuceně a kroutím hlavou: „Yok güzel3…,“ přičemž se pomalu sunu k východu.

[3] Není dobrá.

„On béš, on béš!“ (15) volá za mnou prodavač, a když mi vrací drobné z dvacky, mumlá něco o chlebu pro svoje děti.

39

ZPÁTKY NA BENZINCE se pak snažím dát kolo do kupy, ale je mi strašná zima, mám mokro v botách, mrznou mi palce a myslím jenom na teplá kamna, takže mi to vůbec nejde. Duše je jak řešeto a když po páté záplatě pořád někde uchází, je mi to už všecko jedno, zapaluju si poslední cigaretu, naštvaně hážu ten gumový cedník mezi odpadky a jenom hledím na tu zkázu. Zkoušel jsem vycentrovat kolo, ale ráfek už je zdeformovaný do elipsy, a tak se jen modlím, abych sehnal nový – jestli vůbec zvládnu s tímhle někam dojet. Nový plášť si navíc nechce sednout a při jeho obouvání si do krve rozedřu rozmočené, upachtěné, studené ruce. Kontakt v Burse se na mě vykašlal (a stejně je to dalších sedmdesát kilometrů, které bych ve svírající zimě temné noci neměl šanci ujet), takže se musím svalit někam do příkopu, s čímž jsem nepočítal. Vytahuju ten mokrý, zabahněný hadr, který byl ještě ráno mým stanem, vydatně prší a stavění trvá příšerně dlouho.

Ani postavený stan ale nepřináší moc útěchy – sice na mě už neprší, ze stěn ale crčí voda, všude na podlaze je bahno a vevnitř to páchne jak vypuštěný rybník. Zapínám vařič a znechuceně si vysvlékám všechny ty mokré, bahnem, deštěm a potem nasáklé hadry. Smutně hledím na svoje sedřené, špinavé ruce, které už sám nepoznávám. Radši bych jedl ze země než těmahle rukama! Navíc došlo koření a výsledek tomu odpovídá. Jím jen proto, že vím, že bych měl.

Spánek si s končícím dnem rychle podává dveře a je stejně na hovno jako celý řetězec posledních událostí. Pořád se budím, je mi zima, ale nemám, co bych si oblékl, protože všechny věci jsou mokré a zablácené a už jsem je orotoval třikrát. Snažím se si zatopit, ale při tlakování benzinových par mi prokluzuje pumpa, až už nemá vůbec žádnou kompresi, vařič nejde zapálit a já vím, že jsem skončil.

Jsem naprosto zoufalý, malá černá tečka mého já se propadá hlouběji a hlouběji do nitra vesmíru v mé vlastní soukromé černočerné díře, vidím svoje nicotné tělo strádat na tom obrovském povrchu planety Země kdesi uprostřed Anatolie.

Naráz vidím, jak je Čína zkurveně daleko, ta palčivá skutečnost mi mlátí glóbusem o hlavu, je mi smutno, zima, nepohodlno a mám kacířské myšlenky o tom, že tohle je na mě už moc a že to možná nezvládnu a budu se muset vrátit.

40

KDYŽ SE CELÝ ROZLÁMANÝ PROBUDÍM, vím jenom, že musím jet dál. Že tohle je možná ten očistec, skrz který si musím projít, že tohle je ta katalýza mojí bytosti a že bych se nikam neposunul, kdybych se vzdal tak jednoduše…

Ale mě se tak moc nechce! Desátý den bez sprchy – znovu obléct roztrhané propocené podvlíkačky, znovu vklouznout do mokrých studených bot… Ale pak slyším kroky, někdo obchází stan a já cítím, jak si prohlíží moje kolo, naráz jsem úplně vzhůru, beru do ruky mačetu, dělám pár rádoby náhodných zvuků a pak čekám, až se kroky vzdálí. Na kole, dokud alespoň trochu jede, je to pořád lepší než pěšky, a tak rychle balím a razím do Bursy. Tam si chci nechat kolo opravit, ale nakonec jsem tam až ve čtyři odpoledne, takže ji jenom profrčím. Je to velké, dvoumilionové město, ležící na úpatí mohutné, široce rozkročené hory Uludağ, která mi dává poprvé pohlédnout do tváře nadcházející skutečné turecké výzvě: sněhu a strmým skalám.

Přemýšlím, jestli to není škoda, že jsem se do města nepodíval, ale koneckonců nejedu kvůli památkám a nakonec, města se poznají a poměřují spíš jejich předměstími (která jsem projel do sytosti).

V centru všech velkých měst na světě jsou velké, honosné budovy ze skla a oceli, ale předměstí, tam teprve poznáš, že Bursa už je v Asii – ten chaos, odpadky, haldy na sebe naskládaných polorozpadlých domů, různě stlučené příbytky, jámy na silnici a kolem ní, bezprizorní psi, bezprizorní kočky, bláto, šeď, špína, prádlo mezi stromy, lidi na silnici, lidi na dálnici, na podivných přibližovadlech, na motorkách ve třech, čtyřech…

A tam někde na předměstí taky spím. Ráno, když balím stan (a načapá mě u toho majitel sadu, ve kterém jsem si ustlal), mě napadne, že to, co dělám, už pro mě vlastně ani není „něco jiného“ – cokoliv, co člověk dělá, se dřív nebo později stane obětí automatizace a je jedno, jak výstřední (nebo naprosto normální) to je, je jedno, jestli jsi bankéř na Wall Street nebo filmová hvězda nebo špinavý tulák jako já – všichni nakonec skončíme v rakvích svých stereotypních rituálů.

Tak proč se nakonec hýbat a zkoušet se změnit, vrhat se po hlavě proti zdi nových začátků, když je to všechno jedno, všechno je nicota a z kolejí nelze vyjet? Nebo snad můžeme těkat mezi vším tím úžasným a zajímavým napořád, tancovat svůj Brownův pohyb a uskočit vždycky předtím, než si uvědomíme, jak hluboko jsme zabředli ve svých nudných životech? Kde jsi, osvícení? Potřebuju tě!

41

ŠLAPU SKRZ DALŠÍ DEŠTIVÝ DEN, kilometr za kilometrem, a ačkoliv je všechno pořád stejně mokré a studené jako už tolik dní v řadě, všiml jsem si, že jsem si k tomu nepohodlí stihl vypěstovat podivně silnou míru apatie. Ten konstantní nečas je mi už úplně fuk. Jen by to už opravdu chtělo čisté věci.

42

(NOVÁ NADĚJE – naolejoval jsem pumpu vařiče a… pumpuju!)

43

NOC PŘIŠLA RYCHLE A NEČEKANĚ BRZO. Tak rychle, že jsem se ani nestihl utábořit. Slunce se bázlivě schovalo za leporelo hor, z lesů stoupala pára a projížděl jsem liduprázdnou krajinou, kde se kolem silnice střídaly jen malé opuštěné mešity a ještě opuštěnější polorozpadlé chatrče a domy. Už bylo opravdu pozdě a chtěl jsem jít spát, jenomže když jsem si už skoro vybral místo, vyběhli na mě tři nejzuřivější psi, jaké jsem měl dosud tu čest potkat. Tomu nejvytrvalejšímu jsem naměřil sedmatřicet kilometrů v hodině, v kteréžto rychlosti mě pronásledoval dobrých čtyři sta metrů. Takže mě ta představa spaní v horách opustila a já jedu dál, jedu tmou, jedu po prázdné, temné silnici do Bozüyüku, do města, které jsem nikdy neviděl, a přece mám zvláštní nutkavý pocit, že tam dnes večer prostě musím být, že tam musím dojet, ať se děje cokoliv, protože… je to prostě jenom pocit.

V Bozüyüku mě ale čekají jen rozmočené plácky u silnice, a tak spím na kopci za shopping centrem. Při stavění stanu celodenní déšť zákonitě zesiluje, leje jak z konve, ale čím víc se snažím stavění stanu zrychlit, tím víc mi to nejde, sukují se mi šňůry a tyčky se vzpouzejí, stan vlaje ve větru a pak se převrátí, všechno je mokré, stan mokne i zevnitř, nadávám jak špaček, ale pak už jsem vevnitř, pustím si vařič, je teplo, k večeři jsou delikátní těstoviny s čerstvou zeleninou a sýrem… a Fruko! – to všechno jsem dostal dnes na benzince, jejíž majitel mě viděl šlapat kopce v dešti a pozval mě na čaj. A už je líp, hlavně díky spásné myšlence, co mi dneska šplouchala v hlavě: zítra pojedu do Eskişehiru, naskočím na bus, večer jsem v Ankaře a tam se dám do kupy, jak jsem si to celou cestu plánoval. A ráno si koupím dobrý, křupavý čerstvý chleba.

44

JENŽE NOC PŘINESLA SNĚHOVOU VÁNICI. Budím se každé dvě hodiny a zapaluju vařič. Shořela celá jedna nádržka. Ve čtyři ráno už je všude kolem deset čísel sněhu a stan pomalu mizí pod podobně tlustou vrstvou toho bílého svinstva. Ve čtyři ráno rtuť teploměru klesá k mínus jedenácti a spát už nejde – mohl bych taky umrznout. Kouřím, abych zabil čas do rána, kterého se obávám: půjde sbalit stan? Půjde vůbec dojet těch padesát kilometrů do Eskişehiru?

A tak vařič až do svítání jede naplno a já si čtu a pokuřuju (a spálím druhou nádržku benzinu, je to za tuhle noc už přes půl litru). Při plnění jsem taky něco málo vylil na podlahu a teď se ve stanu nedá dýchat, ale sakra, je to lepší než ta vražedná zima – natahuju třetí ponožky a přemýšlím, jestli jejich smrad vydrží věčnost a příští generace budou v muzeích stále cítit, jak ukrutně to tady všude páchne. Zatím to vypadá, že je to možné.

Ale jak tak topím, úplně zapomenu, že se to sněhu nahoře moc nelíbí, stan je naráz dvakrát menší. Tyčky se prohnuly a plátno na mě padá, mačká mě jako Pepek námořník svůj špenátový elixír. Všude je naráz voda, jak se vnitřek přilepil na tropiko a přestal těsnit – a tak musím rychle balit a jet. Hrozně se mi na to ztuhlé, zamrzlé kolo nechce.

Jet ale opravdu nejde – je taková zima, že mi přes noc zamrzl řetěz, přehazovačka, přesmykač i brzdy, takže jsem nyní hrdým vlastníkem přetížené koloběžky. Než sbalím stan, už zase necítím prsty na nohou, a tak jdu jen k nejbližší benzince, kde rozmrzám a při kávě se mi podaří domluvit se s řidičem kamionu, aby mě naložil a svezl na autobusové nádraží v Eskişehiru, protože nastal čas pokorně sklopit hlavu a přiznat si, že tady jsem skončil. Takhle jet prostě nejde, takže i když to šíleně bolelo a bude trvat dlouho, než si těch padesát lir za autobus do Ankary odpustím, musím přiznat, že jsem narazil na svoje limity.

V Ankaře teď plánuju nějakou dobu zůstat a rozmyslet se, co dál. Zima přituhuje a dál na východ už teď teploty klesají pod mínus dvacet. Mám tudíž jen dvě možnosti – počkat v Turecku do jara, nebo naskočit na vlak do Íránu a doufat, že tam počasí bude přívětivější…

45

PŘEJU SI BÝT JAKO NICOTA, jako kámen, jako skála, které je všechno jedno, která nemá mokré ponožky a chmurné myšlenky, smutné vzpomínky a zlomené srdce – prostě jen prochází Vším, co je, má trpělivost počkat, ví, že sníh jednou roztaje a bláto oschne a rozpadne se, nebojuje, nemá potřebu plýtvat slovy – stojí, pozoruje a mlčí, možná moudřejší, než my všichni…

100 dní a 100 nocí

46

UŽ TO SNAD I VYPADALO, že po třech týdnech konečně z Ankary (jakkoliv pohodlná byla) vypadnu, ale ve středu se po cestě na nádraží od zadního kola začaly ozývat teskné ječivé vzlyky a když jsem prozkoumal jejich původ, zjistil jsem, že nikam nejedu. Praskl mi zadní nosič a vzhledem k tomu, že Turecko je dost možná poslední země před Čínou, kde se mi podaří něco takového jako nosič koupit, musel jsem se smířit s dalším týdnem čekání.

To bohužel znamená, že moje choroba se zhoršuje. Z toho, co jsem vypozoroval, jsem, jak se zdá, odsouzen věčně šlapat napříč světem, jelikož jakmile se zastavím, do dvou týdnů znovu v křečích hledím na záchod plný krve. Vízum už je ale v pase, já jsem plně odhodlaný se nevzdat – od Teheránu dál si dát do těla tak moc, že moje smutná krev už nebude mít odvahu se ani ukázat.

47

DALŠÍ OSPALÝ DEN Z VĚČNOSTI LEDNOVÉ ANKARY se bezhlesně utopil v šarlatovém oparu roztřeseného, zesláblého zimního Slunce před otupělými zraky tisíců lhostejných minaretů, pyšně přehlížejících hrůzy nastávající noci plné psích hoven a rozbitých lahví. A ruku v ruce s tím dnem klesajícím do hlubin mé paměti sestupuju z výšin zamrzlých, kluzkých hradeb ankarské pevnosti, dobrých padesát metrů vysokého srázu, do rumiště starých čoudících domů, jejichž smutné vetché dřevěné zdi se kdysi shlížely v lesklých vlasech Mustafy Kemala – jeden špatný krok a tvůj pád do prázdna tě seznámí se Stvořitelem. Být tenhle hrad v Evropě, vybíralo by se tu vstupné, zabavovaly fotoaparáty a ty staré, majestátní, tvrdohlavě zpupné červenošedé kameny by nebyly vidět přes záplavu bezpečnostních zábradlí, pravidel, východoasijských turistů a informačních tabulí, které mají za to, že se o svoje křehké tělo neumíš postarat sám. Tady, tady máš svobodu fotit si, co chceš, a vylézt, kam jen v tom silném větru a mrazu dokážeš, svobodu uklouznout a pohlédnout smrti do očí a na nic se nevymlouvat.

Je tu jen malá umouněná serafínská holčička s neviditelnými andělskými křídly a smutnýma očima, která se k tobě po cestě nahoru připojí a povídá o utrpení těchhle zdí, aby nakonec mohla natáhnout svoji promrzlou špinavou ručku a dostala pár lir do rulety s oválem zamrzlé Luny. Připojí se potom k dalším zbědovaným skřítkům tohohle místa, viděl jsem asi deset dětí, nejstaršímu mohlo být tak šestnáct, tahají dřevo z polorozpadlých domů pod pevností, pak zalezou do děr v hradbách, rozdělají oheň a tiše a odevzdaně hledí do toho plamene naděje, který jako ledoborec proráží tmu k ránu. K ránu, které je ve své nahotě snad ještě smutnější než večer, zanechávajíc po sobě sazemi zčernalé zdi jako nesčetné epitafy těch tragických lednových nocí.

A už je tu tma, prohání se ve svém temném plášti břečkou špinavých ulic a bulvárů, kličkuje mezi smradlavými, modrobíle pruhovanými, rachotícími minibusy a troubícími nedočkavými taxíky; pouliční prodavači hulákají ve světlech křižovatek, snažíce se prodat poslední kusy ztvrdlých studených simitů, pod balkóny na pěších zónách si miliony šátků omotaní bezdomovci roztahují svoje umouněné kartony a opuštěné matky tisknou k prsům malé roztřesené uzlíčky, z nichž občas vykoukne malá ponožka nebo se zableskne doufající zvědavé oko, které ještě nepoznalo utrpení světa.

Naráz se před tebou rozevře křižovatka Kızılay, zářící, reklamami ověšené tepající srdce města se svými stovkami autobusů a miliony neonů, McDonaldy, Burger Kingy a kebabárnami. Sleduju to šílené představení z terasy na Atatürkově bulváru – tu hru elektromagnetických vln a rozmazaných červených světel za zvuku klaksonového blues – šest pater pode mnou, ještě níž než široký všeobjímající asfalt, je bláznivé mraveniště s dvěma linkami metra, zoufalství temných uliček je tu zapomenuto v záři lesklých vlasů, vysokých podpatků a módních butiků, až na tu temnou vzpomínku, až na ten ostrý kontrast vlastně teď můžu být v Miláně, Praze nebo v Berlíně (nejpravděpodobněji v Berlíně): naleštěné turnikety a čipové karty, svítící bankomaty, velké televize a nové Mercedesy… ale právě proto je Ankara Ankarou, pro ty své dvě tváře, pro svoji podobu moderního evropského byznysmena, který je ale bos a potácí se na těch svých bosých nohou ve stokách periferií, mezi kýčovitými červenými blikajícími poutači inzerujícími cokoliv od ceny benzinu přes holičství až po tužkové baterky.

Vystoupím z metra v Emeku, na předposlední stanici linky Ankary. K domu, kde teď bydlím, je to kousek, jen do kopce. Měl jsem opravdu velké štěstí na hostitele – Ömer, snědý, krátce ostříhaný Kurd, původem z Istanbulu, mě tu nechává bydlet mnohem déle, než bylo původně v plánu, a nejen to: nemusím se starat ani o jídlo, které se vždycky, když přijde z nemocnice (je začínající doktor), jako zázrakem objeví v lednici. Abych se nějak revanšoval, aspoň uklízím a vařím – jsou to hody, poněvadž Ömer neuznává jídla, jak říká, bez proteinů, a tak na večeři ve dvou většinou spořádáme dvě kila kuřecího a snídani míchám z patnácti vajec. Jsme ovšem živi nejenom jídlem – vedeme dlouhé diskuze o světě a o Bohu, k mému překvapení jsem to nakonec já, kdo se snaží JEHO existenci obhájit – Ömer vždycky důsledně zastavuje u hranice racionality a jsem to já, kdo chce jít dál. Samozřejmě, že věřím vznešeným vědám a fyzikálním zákonům, ale nejsou snad na světě věci, které ještě pořád pochopit neumíme? Lidská mysl prostě potřebuje odpovědi a já se snažím vysvětlit, že je lepší mít se o něco opřít, než se zastavit nad propastí neznáma a čekat, až ji nějaký nový objev přemostí.

Věda nás dovedla k Velkému třesku, ale kde se vzal ten? A i kdybychom na to přišli, narazíme na další zdánlivě nepřekonatelné překážky kauzality, jež kvůli našemu příčinně-následkovému vnímání času tvoří nekonečný řetězec, který bez nějakého všeobjímajícího principu nemáme šanci přetrhnout. A tak věřím – ne v Boha, to je jen slovo, nenesu kříž utrpení a na cestu mi nesvítí obrácený půlměsíc – věřím v nekonečnou nevysvětlitelnost božsky vyvážených konstant předurčenosti vesmíru. A protože všechny atomy mého romantického srdce jednou vytryskly z nitra mé pradávné šťastné hvězdy, věřím v sebe a sílu svých myšlenek.

V osm večer ve sprše slýchám větrací šachtou poslední Allahu akbar a během těch pěti minut muezzinova teskného zpěvu přemýšlím o hlubokých kořenech náboženství zelené barvy, prorostlých celým Blízkým východem. Islám se nedá srovnávat s křesťanstvím, alespoň ne tak, jak se o to dnes v Evropě všichni snaží, blábolíce cosi o křesťanské Evropě a jejích tradicích. Nic z toho v nás není tak hluboko, jak hluboko mají Alláha ve svých srdcích ti, které jsem viděl při pátečních modlitbách v mešitě Kocatepe. Ve světě, kde se nemusíme starat o přežití a všeho je dostatek, není po Bohu-Spasiteli poptávka, tady se ale setkávám s tím, že lidé opravdu VĚŘÍ, nic jiného jim často ani nezbývá: je to něco, o čem se kněžím v jejich prázdných kostelech ani nesní – k prasknutí narvaná mešita a na jejích skvostných nebeských kobercích stovky lidí, pokorně se dotýkajících svých ušních lalůčků, recitujících modlitby ve víře, že jejich život může opravdu být lepší. Ne, ani teď nejsem obhájcem církví a organizovaného náboženství, ale vidět tisíce lidí klečet na ulicích a v mešitách za mystického pátečního odpoledne je něco, co si všichni ti bačkoroví xenofobové nedokážou představit – naráz je ti všechno jasné, víš že každé srovnání tady kulhá a že pro všechny ty zoufalé lidi, kteří přemýšlejí o svých životech v přítmí zatuchlých tureckých záchodů, předtím než ulehnou s manželkami, které nemilují, je Alláh důležitý jako další člen rodiny, je neoddělitelnou součástí jejich života a nadějí, že pokud ne tady, alespoň potom, na druhé straně, může být všechno lepší. Ve světle nedávných událostí se tedy nemůžu nepozastavit nad slepotou těch, kteří mávají transparentem svobody slova a posvěcují tím vpravdě hanebné a vulgární urážky čistého přesvědčení lidí, pro které je urážka jejich Boha či Proroka něčím podobným jako nehorázná urážka jejich matky či sestry.

48

S DNEŠNÍM SVÍTÁNÍM, kdy Julie spatřila východ Slunce a Romeo nešťastně vypil svou lahvičku, jsem přes koleno přelomil krásných kulatých sto dní a sto nocí na cestě. Po mapě jsem se teď moc neposouval, zato v hlavě mi buší a práská ohňostroj plný pestrobarevných myšlenek a krásných slov, nezkrocených ideálů a živelné energie, který jsem se snažil celý měsíc usilovně ovládnout a psát, psát, jako by to mělo být to poslední, co na světě udělám, moje definitivní, vyčerpávající zpověď, to těžiště, ten základní, pevně zatlučený kolík, od kterého se budou odvíjet miliony slov a pomlček na cestě k tomu nebeskému geniálnímu románu, který tam snad na mě někde čeká, abych se mohl stát osamělým spisovatelem v tajuplné boudě na břehu moře s velkou zásobou vína, cigaretovým kouřem a zběsilým škrábáním pera. Přesně tímhle klišé jsem se krmil, když jsem v mrazivých nocích křičel do tmy pravdy o světě. V hlavě jsem už ale opravdu procestoval hodný kus cesty – zestárl jsem snad o pět let a moje vnitřnosti zase otevírá jako šašek na pružině ta touha po terapii: říct všechno, co má být řečeno, jako po pěti pivech s bezvadným kámošem v oblíbeném začouzeném pajzlu.

Vidím, jak se žlutý Měsíc potápí a Země se kutálí, pořád znovu, každou noc se ptám nebes: „Proč?“ Pořád ještě se mi nedostalo uspokojivé odpovědi – a tak píšu a žiju každým dnem, směřuju k východnímu okraji vesmíru, až tam, kam poznání ani Bůh ani utrpení nemocných lásek už nedosahují, píšu a tvořím si svoje vlastní útulné Univerzum, ve kterém jsem hrdinou Východní noci, tragickým romantickým zarostlým básníkem, zoceleným zimou a horkem, blátem a deštěm, zrnky pouštního písku a drsnými štíty hor, uháním v oslnivé ohnivé brázdě, jíž cejchuju zemi. Hledám anděla s ženskými křídly, svoji růži, svůj temný smaragd, sametová stehna jen pro mě, ale sám sebe občas přistihnu na dně nicoty horší než nejvzdálenější představa – moje duše je rozervaná vzpomínáním na snové a nemožné – tak hořce chutná ten sladký svět! – ale snad ani nemá cenu se zneklidňovat, odhrnovat závěsy a nakukovat do životů ztracených lásek, přesvědčuju se, že jsem všechno, co potřebuju – setkání jin a jang v lednové Ankaře.

A pak mám takovou jasnozřivou všespásnou myšlenku, která mě obejme a zařadí zpátky mezi všechny ostatní světem bloudící duše: nejsem to jen já, kdo hledá, jsme celá nicotná generace, generace s rychlou, plochou muzikou, která nic neříká, protože není proti čemu bojovat, v labyrintu možností a iluzorní svobody se všemi lákadly, ze kterých si nemůžeme vybrat; jsme generace Nicoty, která vyrostla v blahobytu zlatých naleštěných záchodků, zapomněli jsme bojovat, jen zuřivě máváme prázdnými transparenty s velkohubými hesly, píšeme plytké statusy abychom něco znamenali ve světě desetiminutových epoch a instantního sexu, nemáme skutečné cíle, jen vágní obraz dekadence a spoustu času a potřebu a sny udělat něco velikého a být všichni „úspěšní“ a známí a lehkovážní, hladit a hýčkat si svůj egoismus, ale proboha jen ne se postavit k utrpení světa a potu člověka čelem, jen ne tvořit skutečnost – tu ať za nás udělá někdo jiný, prý méně úspěšný.

49

ZA TĚCH STO DNŮ A STO NOCÍ jsem ušel dlouhou cestu (a přesto je to jen milimetr Nicoty) k tomu stát se moudrým, světaznalým, zarostlým mudrcem, který pro citát nejde daleko – vzdal jsem se pokusů o psaní poezie – moje cesta JE poezie – je poezií zjizveného bolavého Dostojevského srdce v hlubokém žaláři nekompromisního světa, kde smutně tluče a hladí křídla andělů a prosí ten ďábelský svět o lásku, pro kterou dýchá a dává zoufalému hemoglobinu to, po čem tak nestydatě touží. Jsem stále TAK smutný pro vášnivé serenády, které nehrají pro duši mé sladké seňority, ale zmoudřel jsem dost na to, abych povolil svoje nekompromisní křečovité sevření světa, který se nenakrucoval v šatech, ve kterých bych si ho byl býval přál vidět, a nakonec vím, že je to se mnou myšleno dobře. Nevzrušoval jsem se ani, když mi ve středu ujel kvůli prasklému zadnímu nosiči vlak do Íránu a já tak ztvrdnul v Ankaře a vydal se prozkoumat Kappadokii, kde jsem strávil odpoledne tím, že jsem se snažil přelézt skály, abych nemusel platit vstupné, jenom proto, abych zjistil, že samotné přelézání mi dalo mnohem víc než to malé, turisty nasycené muzeum.

Všechno je tak, jak to má být, a já nejsem ten, kdo plánuje slečně K. cesty jejích zelených hlubokých očí a andělských vlasů, jsem jen ubohý prosebník věřící v boha ze stroje, mého deus ex machina, který nastavil vesmír tak, aby se k sobě přitahovalo to, co k sobě přirozeně patří, ale já jsem teď stejně ďábelský neutron, Higgsův boson, který šílenou rychlostí letí myšlenkami a vesmírem a to jediné, co po něm zbyde, je jenom malá šmouha v učebnicích historie. Takže obrať list a soustřeď se na to velké, bombastické, majestátní, barevné TEĎ, na nadšení z cesty, které nezjizví ani tolikrát ostřené kopí kopy vzpomínek na slečnu K., ty zelené oči, které blednou v záři modrých isfahánských mešit, a andělské vlasy, které se ztrácejí v poledním žáru Velké solné pouště. Vidím se dál, plním svoji smutnou duši jako zplihlý měch obrázky nadcházejících oáz Hedvábné stezky, zeleným diamantem Samarkandu, sedmitisícovými orgasmy Pamíru a nekonečnou pustinou Taklamakanské pouště, vidím svoji neposednost na náměstí Nebeského klidu, kde ani Jadeitový císař nemůže udržet moje divoké nohy těkající nad pomíjivým povrchem země, dost možná na jih, do tropických džunglí Indonésie a na Bali, odkud slanému větru a všem sudbám navzdory přepluju vzdorovité moře, svět je můj, já jsem svět a možná bude ještě dlouho trvat, než se vrátím zpátky. A co je vlastně zpátky? Tohle je Ten Život, tohle možná myslela moje slepá sudička, když dumala o mém poslání. Není žádné zpátky a není žádných domovů než těch, které si pro sebe vytvoříš laskavými slovy a horkými polibky.

10:25, Transasya Ekspres

50

NATĚŠENÁ LOKOMOTIVA pozvolna srká z nádrže první doušky nafty a dýchavičně u toho supí na druhé koleji ospalého ankarského nádraží, na jehož slavné dny už si pamatuje jen tmavnoucí dřevěné obložení (tak honosně aristokratické, jaké dokáže vykouzlit jen bohatá minulost Orientu s Agathou Christie a její vraždou v tom inkriminovaném mahagonovo-zlatém zbohatlickém vlaku). Už od včerejška jsem cítil v kostech, že celý Vesmír a taky všechny buňky mého těla a dokonce i moje ranní moč a nezbytné výkaly s tou protivnou krví, to všechno už je dávno instruováno shůry a připraveno ve věčnosti Všehomíra na můj středeční odjezd, jen moje neklidná hlava občas zahraje pár ping-pongových výměn s co-kdyby-přece-jenom, ale tak nějak vím, že v to středeční ráno opravdu otisknu do ankarského bahna svoje poslední stopy, a taky že jo: pár minut po půl desáté otvírám s hořkým čajem a osmi míchanými vajíčky v žaludku velké tiché diskrétní dveře pokladny pro mezinárodní jízdenky a už mě nic nezastaví.

Stará jehličková tiskárna krákorá písmeno po písmenu moji třídenní budoucnost na lesklý papír jízdenky; pas, razítka, vízum, rychle na druhé nástupiště – prý zvážit kolo – ale nakonec to vážení proběhne pouze uvnitř zkušeného oka nějakého nádražního oficíra: bez rozmyšlení píše do tabulky třináct kilogramů a stejně tak bez rozmyšlení mi v kanceláři naúčtují za kolo přirážku dalších čtyřiceti a půl liry, ačkoliv jsem prý do třiceti kilo neměl platit nic. Vzduch houstne tím, jak se do něj přilévá další a další turecké „haydy, haydy“, bůhvíproč se teď spěchá, jakkoliv všichni už teď vědí, že za tři dny se v Teheránu na nějaké plus mínus pár hodin stejně nehraje.

Takže utíkám s kolem na konec vlaku, abych ho zamkl v zavazadlovém voze a s modlitbami se s ním rozloučil a věřil, že o něj bude postaráno a vykoukne na mě zas za tři dny, pokud možno ve stejném stavu jako teď, krásně naleštěné po všech těch opravách. A zase zpátky, vyzvednout u váhy svoje brašny – hodina před odjezdem teď vypadala zoufale smrsknutá a pokrčená pod nekompromisní pákou velkých rukou nádražních hodin a skoro se do ní všechno to zmatené pobíhání po nádraží nevešlo – pět minut před odjezdem už je ale všechno na svém místě – kromě mě: loučím se u dveří s Ömerem, ujišťujeme se, že se znovu setkáme, ale znáš to – místa jednou tak důvěrná, skoro domácí, ty dveře a pokoje a kuchyně, jež tě hřejivě uvítaly v kotvišti svého ostrova pohodlí, mizí s přibývajícími kilometry v příboji vln času v nánosu bahna dalších měsíců a let pod hladinou rychleji, než by sis přál.

Špaček mé poslední camelky mizí pod břichem železného oře, který mě sotva před minutou polkl jedněmi ze svých červených šoupacích dveří, a jakmile si sednu, zaříznu tím krk jedné velké etapy – vidím před sebou nový, čistý list a celé kupé naplní očekávání nevyhnutelného, jako sešitá pusa olympijského stadionu před startovním výstřelem finále sprintu na sto metrů, ticho natahované na skřipec: výstřel padne vždycky, když už jsi ho dávno čekal, když už to mysl vzdala a svaly povolily – pak tě z letargie a ticha vytrhne cuknutí a koberec dlaždic nástupiště je neviditelnou silou tažen za horizont současnosti.

51

LŮŽKOVÉ KUPÉ PRO ČTYŘI (o moc hezčí, než bych čekal) sdílím s iránským párem z Kermanshahu. Pár, to je vždycky dobrá zpráva, protože to dost snižuje pravděpodobnost, že až se ráno probudím, moje věci už nebudou pod sedadlem, kam jsem je před chvílí odložil (já sám mám lůžko nahoře). Chce se jim ale spát, a tak si najdou jiné, prázdné kupé, zbytek cesty už se jenom míjíme a já mám celé čtyřlůžkové království pro sebe, takže se taky natáhnu a tři hodiny dřímám, v bezvládné ruce učebnici ruštiny, k jejímuž intenzivnímu studiu se snažím už dva týdny dokopat, ale ještě jsem k tomu pořád nenašel dost mentální energie.

Kolem třetí se vydám na průzkum a zakotvím v restauračním voze – poloprázdný vlak je, jak se ukazuje, dobrodrůžo zájezdem pro západní turisty, kteří tvoří půlku osazenstva – sedám si ke Quentinovi a Bricovi, které jsem potkal už v Ankaře na nádraží a řešili jsme společně nakládání kol – jsou to dva zarostlí Pařížani, spřízněné cyklistické duše – jedou na kolech z Berlína do Teheránu, ale zima je zastavila východně od Istanbulu na deštivém pobřeží Černého moře, takže švindlují jako já a nechají se převézt přes studené východní provincie do Tabrízu. Dál je tu početná skupina francouzských studentů z istanbulské univerzity, oslavujících konec Erasmu, a jako vždy ještě početnější skupina Němců. V tom vlaku, ploužícím se s upachtěným tu-dum, tu-dum daleko na východ, nás všechny táhne k sobě pocit té „západní identity“, kterou sám v sobě tak rád popírám ve snaze splynout s davem, ale na druhou stranu máme všichni tolik zážitků, o kterých si je třeba povědět (a oprášit moji francouzštinu), takže zanedlouho okupujeme celou polovinu vagónu, plnými doušky vychutnáváme poslední možnost dát si pivo, tempo se zrychluje, plechovky se hromadí, dolary mizí v kapse rozesmátého opilého číšníka, který absolutně nemá páru o tom, kdo toho kolik vypil, k večeru se objeví ukulele a hlasitost stoupá, vzduch je šedý cigaretovým kouřem, který prořídne jen na chvilku, když personál dostane v Sivasu echo, že prý mají nastoupit inspektoři – za pět minut už ale cigarety doutnají v koutcích rozesmátých úst znovu, barvy splývají, účet roste, vlak se houpe, obrázek Atatürka na stěně padá a když po devíti hodinách vytahuju třetí desetidolarovku, alkoholem uťáplé svědomí se probudí, vrazí mi pár facek a je čas jít spát.

52

RÁNO MĚ BUŠÍ DO HLAVY klacek všech těch piv a nevypité vody, kterou nemám – bůhvíproč jsem doufal, že se bude rozdávat zadarmo. Je mi tak blbě, že se mi ani nechce jít pro vodu těch pár metrů do vedlejšího vagonu – k pití mám jenom litr toniku, jehož hořká chuť, po pravdě, moje vyhlídky moc nezlepšuje. Pak vyhlédnu z okna a na bolest zapomenu – v noci se ta kroutící se páteř dlouhého ocelového monstra protáhla králičí norou do světa za zrcadlem: brodíme se desítkami centimetrů sněhu v nekonečné bílé pustině směrem k obrovským netečným kamenitým horám čnícím hrozivě k nebesům – prosebně vzpínají své špičky k pětitisícovému Araratu někde tam ve sněžné mlze na severovýchodě. Koleje se provrtávají desítkami tunelů, kroutí se v kamenitých soutěskách, krčí se u shovívavých úpatí a shlíží spatra na dravé ledové potůčky prýštící dolů ze skal do flegmatických blankytně modrých jezer hluboko v údolích.

Ve čtyři odpoledne vlak dosáhne břehu jezera Van a nastává nejpodivnější část celé trasy: nákladní vagon je odpojen a přestupuje spolu s námi na zrezlou kocábku, na které se příštích osmdesát kilometrů přes jezero protáhne na pět hodin. Většinu cesty trávím s Bricem a německým extra-hippie párem Farina-Miguel (Miguela zastihneš většinu cesty bez bot), sedíme na zemi na chodbě u východu, kolují dvě ukulele a jedny pětistrunné housle, docela nám to jde, a tak se početná řádka lidí přesunuje ze sálu, kde hraje příšerně nahlas otravná turecká muzika, k nám a já si vydělám na teplý čaj. (O něco později už je i zbytek lidí, kteří v sále zůstali, otrávený halekáním té televize a když se pak jedna dáma zvedne, rázně k ní napochoduje a vypne ji, je odměněna burácivým, nadšeným potleskem).

53

NA DRUHÉ STRANĚ JEZERA, ve městě Van, na nás místo íránského vlaku čekají jen prázdné koleje a nabíráme tři hodiny zpoždění. Davu se třikrát zmocní panika a všichni se nahrnou ven a pak zase dovnitř – napočtvrté už se nikdo nevrací a čekáme na nádraží. Málem bych zapomněl zmínit takovou typicky východní příhodu při kotvení: když loď přirazila ke břehu, koleje tak úplně nelícovaly, což nádražáci nejdřív řešili omotáváním kotevních lan kolem všeho, co bylo po ruce, a když to i pak vypadalo, že se vagon se zavazadly s největší pravděpodobností zřítí do vody, rvali do mezer mezi lodí a molem různě široké dřevěné špalky, než se jim konečně podařilo srovnat lodní koleje s těmi pozemskými. Myslím, že jsem nebyl sám, komu připadalo, že to dělají poprvé, a když byl vagon znovu na pevné zemi, všichni jsme si oddechli.

V čekárně mezitím vypukla nějaká další panika, lidi se houfně tlačili k prázdnému pultu na konci místnosti a odkládali tam své lístky podle nějakého tajemného klíče, kterému jsem nerozuměl – potom vyšlo najevo, že se znovu rozdělují místa ve vlaku, a tak jsem teď kupé sdílel s německými studenty Linusem a Frederickem.

54

CELÝ DEN JSEM NIC NEJEDL a těšil se na levné jídlo v íránském vlaku, ale večeře za sto čtyřicet tisíc riálů (4$) nebyla úplně to, co jsem si představoval, takže jsem se musel spokojit se suchou rýží a chlebem, bratru za třicet tisíc (asi dolar). I tak mi ale Francouzi, kteří večeřeli předražený salát za sedmdesát tisíc, záviděli. Chleba, který vypadal jako protiskluzová podložka do koupelny, nicméně chutnal jako papír.

Na turecké hranici v Kapikoy jsme před třetí ráno, všechny nás vyženou ven, do ledové noci, a jako husy na provázku se šineme podél kouřícího vlaku směrem k budově celnice. Uvnitř se přes změť těl vytvoří na Turecko docela pěkně spořádaná řada a vypadá to, že všechno bude rychle hotovo, ale pak náhle zhasnou světla a celníci se místo razítkování pasů šťourají hodinu v krabici s pojistkami, takže nabíráme další zpoždění. Ženy mizí pod svými cudnými hidžáby.

Íránská pohraniční kontrola zadrží náš vlak místo pětatřiceti minut (jak zpupně hlásá jízdní řád, kterému už nikdo nevěří) na bezmála pět hodin, čas navíc přechodem hranic skáče o dalších devadesát minut napřed a zpoždění už se pomalu začíná počítat v řádech dnů a nikoli hodin. Samotná kontrola je ale naprosto bez problému, pohraničníci ve fajnových uniformách si vyberou pasy, které za dvě hodiny vrátí orazítkované, aniž by je nějak zajímaly naše fyzické bytosti. Pak nastoupí celníci s tím, že máme otevřít všechny tašky – jen v našem kupé jich máme přes deset, takže se jim do toho vůbec nechce, otevřou jen Linusův batoh, vytáhnou Lonely Planet o Íránu, který si zběžně s úsměvem prolistují, a tím je naše celní kontrola u konce. O něco víc je zajímalo kupé Miguela a Fariny, které prohledali o poznání důkladněji a dlouze se pozastavovali nad knížkou s názvem Ethical Slut (Etická děvka) a výmluvnou ilustrací na obálce, která hranici překročila jen díky jejich dobré náladě.

55

SPAL JSEM ANI NE DVĚ HODINY, jenže když jsem na chvíli procitl, byl za oknem zase úplně jiný svět než ten, který jsem předtím schoval za zaklapnutá víčka svých unavených zarudlých očí, a to mi nedovolilo spát dál: daleko na severu se pořád ještě táhl narudlý pás hor, ale k jihu už se rozprostírala obrovská horká pouštní planina, ze které jako akné občas vykoukla malá osada domů z vysušené hlíny a koleje si to štrádovaly po dokonalé přímce skrz obrovské jezero… které nakonec vůbec nebylo jezero, nýbrž moje úplně první fata morgána v silných paprscích íránského poledního Slunce.

Před druhou ráno potom vlak prosviští přes Karaj a průmyslová seřadiště lemovaná smutnými zašedlými cihlovými zdmi na západním okraji Teheránu, pod prázdnými, širokými, světlem zalitými magistrálami a nad nimi, a se skřípěním brzd zastaví na tichém druhém terminálu hlavního nádraží. Vyzvednu si kolo, naložím brašny a přejedu do hlavní nádražní budovy. Do mého teheránského útočiště je to skoro dvacet kilometrů a telefon nikdo nezvedá, takže si v nádražní hale nafouknu karimatku, opřu kolo o sloup a natáhnu se na zem vedle ostatních, na kartonech zkroucených, pochrupujících, bezprizorních mužů. Venku se spustí šílený liják, a zatímco mě bušení kapek o plechovou střechu ukolébává ke spánku, přemítám o tom, jaké asi bude to velké perské dobrodružství, které na mě čeká u hrobu téhle zoufalé nádražní noci.

Chajjámův dům

„Jak dlouho otročíš vlastnímu Nic? Už dosti!

I záhad bytí/nebytí se zprosti –

Pij víno! Život, který smrt má vzápětí,

lépe je strávit ve spánku či v opilosti.“

— Omar Chajjám: Rubáijját

56

PO STRMÝCH STĚNÁCH HORY TOCHAL stékají dolů do chuchvalců teheránského smogu první odvážné paprsky Slunce. Je šest ráno a nádražní ochranka mi cloumá ramenem – je čas vstávat.

Ještě úplně mimo se hned utopím v hustém provozu na Valiy-e-Asr, prý nejdelší ulice na Blízkém východě – plných osmnáct kilometrů kličkování v uzoučkých mezerách mezi auty – túút zleva a o nějakých pět centimetrů mě minou koberce naložené na motorce, která pod nimi ani není vidět. Vzzzumm, přifrčí zprava z chodníku skútr a než stihnu otočit hlavu zpátky, doprostřed křižovatky se napříč narval funící autobus jakoby odnikud, provoz ho ignoruje, plyne dál jak houf mravenců okolo kapky vody, stěží rozeznáš jednotlivá vozítka, protože mezery mezi nimi jsou tak malé, že řidič ve vedlejším autě je skoro tvůj spolujezdec.

Funguje to jak krevní oběh, auta jsou všude a mezi nimi leukocyty různých jednostopých vozítek, pulzuje to celým městem, transport smogu do všech koutů Teheránu, chlopně na červenou tak úplně nedovírají, z bočních uliček se do hlavních tepen plynule slévají další a další proudy aut, už není kam se pohnout a přece: tudút, motorka v protisměru, protáhne se mezi nárazníky a pokračuje po chodníku; taxíky schopné sesbírat nekonečný počet cestujících se zasekávají na krajích silnice jako spadlé kmeny stromů, jež vynesla řeka na břeh; na patnících, tvořených silně proudící strouhou vody (která se bere bůhvíodkud), čekají jako dravci na svou příležitost opomíjení chodci, kteří se při sebemenším zaváhání řidičů vrhají do proudu a chráněni neviditelným silovým polem se nějakým zázrakem vynoří živí a zdraví o osm pruhů dál, na druhé straně toho veletoku.

57

NAJÍT DŮM, ve kterém mám příští dny bydlet, se zdá být ve čtrnáctimilionové íránské metropoli hledáním jehly v kupce sena, ale adresy se tu píšou minimálně na tři řádky a vždycky udávají největší blízkou ulici nebo velkou křižovatku a pak posloupnost ulic vedoucí k té nejmenší, finální. Stačí tedy sledovat značky na rozích a dřív (nebo spíš později) jsi u cíle. A tak o půl deváté ráno stojím před bílými železnými dveřmi Chajjámova domu, na jejichž zvonku jsou fixou zvěčněná písmena CS, označující nejprofláklejší CouchSurfingové místo v Teheránu.

„Hey, jsi couchsurfer?“ ptá se postarší pán s hustým šedivým knírem, který mi otevírá dveře a vůbec nevypadá jako můj hostitel Reza z fotky na webu.

„…Jo.“

„Já taky. Reza tu není, ale pojď dál.“

58

A TAKHLE NĚJAK TO TU FUNGUJE. Neznámí otevírají dalším neznámým a klíče a důvěra jsou tu pro všechny. Na to, že oficiálně je couchsurfing v Íránu nelegální, to tady dost žije: ve sklepě, na konci točitých schodů, jejichž stěny jsou oblepené nápisy „Vítej!“ ve všech možných jazycích, je vlastně squat, kde můžou složit zadarmo složit hlavu všichni, co o to požádají. Kromě toho jsou každý den odpoledne dveře dokořán a velká místnost pod schody hostí denně nějakou akci, od lekcí angličtiny, turečtiny nebo perštiny přes čtení Háfizovy, Chajjámovy nebo Sa’adího poezie až po promítání zakázaných necenzurovaných amerických filmů. Jsou tady skříně plné věcí na výměnu, můžeš tu nechat přečtené knížky a vzít si z knihovny jiné, je tu skříň odložených tašek a oblečení a dalších věcí, které tu procházející cestovatelé nechali. Kromě toho můžeš studovat desítky sbírek perské poezie, kochat se fotkami Blízkého východu, které beze zbytku pokrývají všechny stěny, nebo bloumat v nádherných detailních mapách Teheránu a Persie.

A tak tomuhle kouzelnému místu odpustíš, že je tu šílené horko, takže se tu i v lednu daří komárům (a švábům po celý rok), že tu není ani jedno okno a vzduch je dusný a těžký. Obzvlášť to platí v koupelně – i když bych měl spíš říkat záchod, protože tam není sprcha a samozřejmě ani vana, jenom kýbl, do kterého si napustíš teplou vodu, a malá konvička, kterou si pak tu vodu nabíráš, stoje nad prohlubní tureckého záchodu se s ní poléváš a dopřáváš si tak to, čemu se tady říká sprcha. Co se týče záchodu samotného, má Írán oproti Turecku a jeho konývkám na umývání zadnice velký technologický náskok v podobě hadice, se kterou se na rozdíl od konývky dá voda alespoň směrovat do těch správných míst. Použitý toaletní papír (pokud tam vůbec je papír, jinak nastupuje do akce již zmíněná hadice) se tu ale háže do koše stejně jako v Turecku.

59

V TEHERÁNU JSEM POTŘEBOVAL získat turkmenské, uzbecké a čínské vízum, takže jsem většinu posledních dvou týdnů strávil ježděním tam a zpátky mezi ambasádami, každý den kolem dvaceti kilometrů. Když už mluvím o ambasádách, zvlášť vyniká návštěva té české, kde jsem kromě bezvadného dopisu, jenž mi zajistil devadesátidenní čínské vízum, dostal taky igelitku s instantním jídlem, opravdické pivo a možnost s někým (tváří v tvář) mluvit česky – naposledy se mi to poštěstilo ve Florencii a po tak dlouhé době mi mateřština zněla z mých úst divně a neohrabaně.

A kromě toho?

Hned druhý den se mi rozsypal objektiv, takže jsem v teheránském Bazaaru sháněl nový – našel jsem ho za sto sedmnáct dolarů. Moje poslední hotovost čítala sto čtyřicet, takže to nepřicházelo v úvahu, proto jsem se tam další den vydal znovu, s šedesáti dolary v kapse, a snažil se vysvětlit svoji situaci s tím, že ten objektiv opravdu potřebuju, ale nemůžu si ho dovolit za víc než čtyřicet. To samozřejmě nestačilo, a tak jsem z kapsy postupně vytahoval další bankovky, samozřejmě menší a menší, pokaždé s tím, že víc už opravdu nemám, a nakonec jsem odcházel s novým objektivem za šedesát dva dolarů, dvacet tři tisíc riálů a čtyři cigarety.

60

O VÍKENDU JSEM VYLEZL NA TOCHAL, po pravdě ne až na vrchol, jenom do tří tisíc metrů, protože pak padla tma, ale i tak je to nejvýš, co jsem kdy byl, a byla to zdaleka nejnebezpečnější hora, na jakou jsem zatím lezl. Po stinných svazích vedla uzoučká, skoro neprošlapaná cesta skrz zledovatělý sráz svažující se stovky metrů do propasti, a přestože jsem každý krok pečlivě promýšlel, moje ruce pořezané o led jsou neslavným svědectvím toho, jak jsem dvakrát uklouzl a se smrtí v očích jsem zoufale zarýval zmrzlé prsty do nepoddajné ledové krusty.

Každý den taky chodí do Chajjámova domu cvičit Sabra, pouliční umělkyně vydělávající si na živobytí hrou na akordeon v ulicích Teheránu, často ale víc času tráví se mnou u čaje, snažíc se mě naučit číst perštinu, jelikož je zřejmě na mém čtení cosi náramně zábavného.

A nesmím zapomenout na Masúda, se kterým kouříváme nargilé v naprosto úžasné autentické dýmkovně v Darbandu:

„Potřebuju se tě na něco zeptat… počkej, až tu nebudou lidi…,“ říká tajemně a ostražitě se rozhlíží kolem, „víš, jak teď jedeš na tom kole… kdys naposled… víš… SEX?“ a to slovo – sex – říká tak srandovně přidušeně, jako bychom o existenci něčeho takového věděli jenom my dva.

„No… já mám teď takový poustevnický režim. Co ty?“ ptám se a popravdě nečekám, že by na tom byl o moc líp, jsme přece v Íránu.

„Já mám svou MILF, ta mě miluje a zve mě každý týden na večeři.“

„Nevolal jsi náhodou dneska třikrát svojí přítelkyni?“

„Vy máte SEX s přítelkyněma?“

61

V NEDĚLI jsem konečně vyřešil všechno, co jsem v Teheránu potřeboval zařídit, a je nejvyšší čas vrátit se zpátky do sedla. Do Turkmenistánu ale můžu až za šest týdnů, takže není kam spěchat. Vlastně ani přesně nevím, kam mám teď jet. Vím jenom, že zase potřebuju být nějakou dobu sám se svými démony, takže se v pátek, kdy má v Teheránu přestat pršet, rozjedu na jih do pouště, daleko od lidí. Tam budu v nekonečných pustých horkých planinách z plných plic výt na obrovské zářivé zrcadlo Měsíce.

Je to teď taková podivná cesta – možná už to ani není cesta, ale prostě jen nový způsob existence – nemůžu se totiž někam posunout a současně tam nebýt: staré tam je nové tady – zastav čas, Svět zmizí a všechno bude jasné, ale Albert Einstein se směje z Mléčné dráhy, protože ví, že rychlost světla se prohání hodinovým strojkem Vesmíru a nic takového se nestane, nehledě na to, kolik podrážek nebo pneumatik prošoupou dharmoví tuláci na svých zmatených smutných cestách k Nirváně. Něco se stalo, něco se zlomilo, něco, co ještě neumím přesně popsat: má to nejblíž k flegmatické apatii, ve které se odevzdávám vůli Světa a plynutí času. Už to není cesta s nějakým plánem, už jedu jen proto, že to je jediná věc, kterou si dokážu představit – pramení to asi ze všeho toho čekání – je mi už úplně jedno, jak plynou měsíce nebo dny, pochybuju o tom, že chápu, co je to vlastně čas – každý den je nakonec znovu a znovu jen hořkosladkým slepencem východu a západu Slunce, troubení aut, čerstvých novin a vyhaslých cigaret, a přesto pořád s dětskou naivitou pronásleduju tu éterickou lehkonohou vílu naděje, že tam, kde Slunce vychází dřív, jsou jeho paprsky jasnější, večery (teď navíc bez vína) jsou ale všude na světě stejně temné – sto dvacet dní a moje rozbouřená duše pořád šílí na svém ostrově osamělého bytí, v kostelech vztyčených z vodopádů žalostných slz vzhlíží k bohům, pro něž není oltářů; sto dvacet dní, a ta krutá bezbožná kolonizace mé hlavy myšlenkami na Ni, na můj ztracený svět, kam se nelze vrátit, pořád nepřestává drancovat vyhořelé pralesy mého doutnajícího srdce Hamleta, nasáklého žlučí temné Mizérie, znuděně a odevzdaně tlukoucího do stínu Shakespearových rozteklých svíček.

Persie en deux

62

BYLO TO UŽ ŠÍLENĚ DLOUHO. Měsíc v Ankaře a teď už skoro půl dalšího v Teheránu nad šustěním papírů a klepotáním všelijakých razítek a samozřejmě taky náruživým sosáním z mé kapsy na dolary. Z toho velkého města mi už bylo špatně, nemohl jsem tam ani psát, moje svobodná duše tam ruku v ruce s inspirací pomalu umírala, kolo smutně postávalo nahoře u dveří, zapalovala se mi lýtka, ale všechno mělo svůj čas. Teherán si mě zaháknul na pořádně dlouhém laně. Plánoval jsem vyjet ve středu nebo ve čtvrtek, jenomže pak jsem se dozvěděl, že v den výročí revoluce mají přijet nějací francouzští cyklisti, a jak se ukázalo, nebyli to jenom „nějací francouzští cyklisti“, ale Brice a Quentin, které jsem potkal ve vlaku do Teheránu. A protože Brice mířil na jih do Dubaje a já stejným směrem – počkat v pouštním Yazdu, než na severu roztají vysokohorské průsmyky v Pamíru a otevře se cesta do Číny, v pátek třináctého února jsme vyjeli ve dvou.

– (Brice) „Rozhodl jsem se pokračovat dál, i když Quentin pojede domů. Bylo těžké se takhle rozhodnout, vybrat si, ale jsem rád, že jsem to udělal. Protože když jsi doma, děláš tohle jen zřídka – skoro nikdy se nerozhodneš podle sebe, podle toho, co chceš.“

– (M) „To je ten začátek! Po několika takovýchhle rozhodnutích začneš cítit, jak se z tebe stává taková jednoduše šťastná bytost – jako to říká Freud – stáváš se tímhle sobeckým Id, malým dítětem v tvém nitru, které chce Tohle a Tamto a nestará se, malým dítětem, které si rozkošnicky nadělá do kalhot a je z toho nadšené.“

– (Brice) „Jo!“

– (M) „Je to jen o naplnění základních potřeb, to je vše.“

– (Brice) „Bylo to těžké, když o tom přemýšlel, ale teď jsem tak rád, že jsem se rozhodl zrovna takhle… ale bylo to těžké.“

– (M) „Jak jsem říkal, jedu taky na jih, takže jestli chceš, nemusíš to jet sám. I pro mě to bude veliká změna, zkusit, jaké to je jet s někým jiným… Protože když jsem to zkoušel před čtyřma rokama naposled, chtěl jsem ho po třech týdnech zabít.“

– (Brice) „Okay, pojďme do toho spolu! A z Yazdu potom budu pokračovat sám… na to jsem fakt zvědavý. – Vlastně ta nejtěžší věc pro mě byla zeptat se sám sebe, jestli vůbec ještě mám tu energii pokračovat dalších šest měsíců na kole? Jestli si tu cestu o samotě nemaluju moc na růžovo, ale ve skutečnosti už mám dost…“

– (M) „Wow! Šest měsíců?“

– (Brice) „Ouais, minimálně, možná i osm.“

– (M) „Šest nebo osm… to můžeš zrovna natáhnout na rok! Po šesti měsících se to totiž podle mě láme a přemýšlíš pak spíš po letech… třeba já si teď říkám, jestli se vrátím příští rok… nebo ten po něm? Nebo se možná nevrátím. Vlastně už si ani nepřipadám jako na cestách. Tohle je můj život. Nemůžu přece někam jet, někam Tam, protože když se Tam dostanu, je z toho Tam nové Tady. Ale stejně se hýbu, protože je to jediná věc, které jsem teď schopný.“

Je nádherný slunečný jarní den a po cestě na jih Teheránu, kdy několik kilometrů sjíždíme z dlouhého, táhlého kopce, se na mě všecko usmívá: reklamy jsou barevné, zácpy pohodlné, troubení vlídné a přívětivé – až mám takový zvláštní pocit, že se se mnou to město loučí.

BLÍŽÍME SE KE SVATÉMU MĚSTU QOM, silnice se rozšiřuje, kolem vyrůstají první garáže a jiné známky osídlení a po dvou dnech jízdy okrajem pouště Dašt-e-Kavir si připadám jako jezdci karavan, kteří se konečně blíží ke svému cíli. I bez mapy je znát, že velké město je na dosah.

I tento den je prosluněný a ve vzduchu je i přes občasný poryv studeného větru už cítit – byť trochu syrové – jaro. Dokonce i cigarety chutnají sladce.

SPÍME TU NOC V ZAHRADĚ OPUŠTĚNÉHO DOMU U ŽELEZNIČNÍ STANICE. Ujali se nás dva výhybkáři, Masúd a Muhammad, který pořád ukazuje, jak by islámští duchovní Chomejní a Chameneí měli viset, nostalgicky vzpomíná na šáha Rézu, co pět minut se ptá na ženské a jestli jsme prý ze Západu přivezli nějaké porno nebo alespoň plakát z Playboye. Když zjistí, že nic lechtivého nevlastníme, pyšně nám ukazuje na mobilu video, které natočil z televize, jak se tam v hudebním videoklipu třikrát mihne krasavice bez čádoru, sem tam nějaké stehno a s trochou představivosti i příslib pár milimetrů krajkového prádla…

No jo, dneska je Valentýn.

RÁNO BEZ SNÍDANĚ znamená galeje do Kašanu, naštěstí nás zemědělci sklízející u cesty cibuli pozvou na malou svačinku: chleba, sýr, okurka, rajče, čaj… a hory cukru samozřejmě. Co jsem si totiž ještě nezapsal – čaj je extra silný a pije se s velkou zásobou naštípaného cukru tak, že si s každým lokem dáš mezi zuby obrovský špalek, přes který pak čaj „cedíš“.

Když konečně dorazíme do města, zoufale se chceme pořádně najíst, ale všechno je drahé, zkoušíme se někomu vnutit, ale bez úspěchu. Takže musíme do obchodu a vařit.

Pro levné cestování Íránem je zásadní vědět, že nejlevnější artikly jsou tyto: rajčata, cibule, chleba (obrovský pakl za dvacet tisíc riálů – to je nějakých šedesát centů) a vejce za dva a půl tisíce jedno. A když si chceš vyhodit z kopýtka, za deset tisíc prodávají docela velký balík sušenek Soghe Talhaie, které i podle samotných Íránců chutnají jako slisované dřevo (ale energie v nich je, a to je hlavní).

V noci poprvé kempujeme přímo v poušti. Protože ve vzduchu tu není téměř žádná vlhkost, bývá po setmění šílená zima. Vždycky se proto snažíme rozdělat oheň; dneska jsou ale kolem jen takové malé žluté pichlavé keře, které prostě odmítají hořet, přestože jsem na ně spotřeboval zbytek benzinu.

CESTA DO BEDRÚDU, kde poobědváme pars berendž, perskou rýži se šafránem, je exhibicí prázdnoty – velká, rovná, postapokalyptická, barevně desaturovaná krajina, přímka silnice uhánějící do nekonečna a občas starý americký oranžový náklaďák Mack. Pak stoupání do chladných hor, kde se v zatáčce vysekané mezi vysokými stěnami červených skal – vypadá to jako brána do fantazie – skrývá Natanz a další den snad už Isfahán…

JENŽE DALŠÍ DEN VYJEDEME POZDĚ, je to třicet kilometrů do kopce a fouká tak silný protivítr, že to Brice vzdává. Na prvních deseti kilometrech mu ujedu o hodinu a pak ho jedu hledat – tohle je mimochodem jeden z důvodů, proč je lepší cestovat sám.

V Targrúdu mě Brice na omluvu pozve na ten nejlepší sendvič, co jsem kdy v životě snědl (jeho kvality však vynikly asi hlavně tím, že jsme ráno zase jeli o hladu…). Při jídle mluvíme o íránských médiích – jediné necenzurované zprávy, které se sem dostanou, jsou ty sportovní, a tak není divu, že Íránci z Evropy a ze světa znají víceméně jen fotbalisty – nejslavnějším našincem je tudíž Petr Čech. Co se týče ostatních zpráv, vlastně nejsou cenzurované ani upravované – jen pečlivě vybrané tak, aby vzbuzovaly dojem upadajícího, zkaženého Západu – vidíš obrázky řecké krize, izraelské jaderné hrozby, velkou „evropskou“ válku na Ukrajině… a pak si uvědomíš, že to samé dělají i u nás a ani se ti to neobtěžují říct – schválně: co sis myslel předtím o Íránu?

Potom jsem už doufal, že přijde vytoužený sešup k Isfahánu, ale místo toho nás čekala dlouhá, nekonečná, větrná náhorní planina, táhnoucí se, kam až oko dohlédne. Kolem není nic, čeho by se dalo chytit, a tak se zdá, že velká křižovatka ve vesnici Murčechort je pořád stejně daleko. Vzápětí přichází soumrak a Isfahán pořád nikde. Nakonec jsme se jen tak tak dobelhali k benzince u Murčechortu, kde jsme si roztáhli karimatky v modlitební místnosti a během pěti minut usnuli hlubokým důvěřivým spánkem spravedlivých.

DO ISFAHÁNU JSME SE VELICE TĚŠILI, takže jsme ranních padesát kilometrů do centra zabili za dvě hodiny. Na náměstí Nakš-e-džahán (po čínském Tchien-an-men prý druhé největší na světě) je plno naháněčů turistů a nemůžem’ se ani v klidu vyfotit. Nemám tedy až tak skvělý pocit – vstup do nádherné modré mešity navíc pro cizince stojí deset tománů, takže si musím nechat zajít chuť, anžto mám už docela vážné problémy s penězi (vychází mi to teď na míň než dolar na den, což je už oficiálně pod hranicí extrémní chudoby).

Taky jsme se znovu setkali s Quentinem a bydlíme teď všichni spolu v obrovském opuštěném domě, kterému přezdíváme The Castle, hrad, a který máme úplně celý pro sebe. S penězi to ale není u nikoho žádná sláva, a tak celý týden přežíváme na špagetách a plechovkách rajčatového protlaku.

ZAJÍMAVÝ FAKT: tisícovky riálů jsou tak bezcenné, že se prodavači někdy ani nenamáhají ti dva nebo tři tisíce vrátit, a tak místo peněz dostaneš nazpět třeba dva bonbóny nebo čokoládovou tyčinku…

V ISFAHÁNU TAKY PŘIŠLA MOJE PRVNÍ ÍRÁNSKÁ ZKUŠENOST S ALKOHOLEM (arak). Párty s Davúdem a Mahdím připomínala pijatiky, které jsme provozovali, když nám bylo patnáct – pokoutně sehnat flašku a pak ji během půl hodiny celou vyžahnout, hlavně aby to přišlo. Pití tady tak není ani zdaleka taková zábava, jako ve staré dobré Evropě – Davúd s Mahdím se jenom rychle opijou a pak se chovají jak puberťáci. Pouští nahlas turecké disko, řvou, hopsají dokola a blikají vypínačem do rytmu hudby. Celý večer ještě víc zhořkne, když po každém z nás na konci večera chtějí zaplatit dvacet tománů, což vede k hádce, kterou placením ukončuje opilý Quentin, žvatlající něco o světové všeobjímající lásce a živých kamenech

.

Z ISFAHÁNU SE ODJÍŽDÍ TĚŽKO – dům byl pohodlný, bylo v něm teplo, mohl jsem si dělat, co jsem chtěl, hodně jsme jedli… poušť už ale volá.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Saudade – Na kole a v kajaku kolem světa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.