Veronika Černucká

Přichází čas pomsty

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Veronika Černucká, 2018

Obálka © Zdenka Gelnarová, 2018

Foto na obálce © Ladislav Pejchar, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8527-3 (epub)

ISBN 978-80-243-8528-0 (mobi)

Motto:

Zajímalo mě, co se zrodí z  bolesti. „ Z  bolesti a  utrpení se zrodí život,“ řekl mi lékař s  unavenýma očima a  prsty zažloutlými od nikotinu. „ Z  bolesti a  touhy vzniká krása,“ vysvětlil mi umělec a  zálibně přejel oblý bok nymfy vytesané z  mramoru. „Díky bolesti se stáváme moudřejšími,“ poučil mě filozof krátce předtím, než si prohrábl řídký vous a  odchvátal za svými studenty. „Bez nesnesitelné bolesti bychom nedokázali být šlechetní a   pokorní,“ ujistil mě vrásčitý farář, který se už dávno odnaučil smát. Já ale vím, že bolest zrodí pouze nekonečné zlo. Chcete důkaz? Tak se pohodlně usaďte a  pusťte se do čtení.

Tar a

Kotva sebou škubla a vlek se dal do pohybu. Lyžař v zelené kombinéze se přidržoval tyče a po očku sledoval ty, co se vezli před ním. Na lyžích stál naposledy před patnácti lety a teď se bál, že to na něm ostatní poznají. Šlehl pohledem na louku po levici a trpce konstatoval, že většině lyžařů nedělá sjezdovka nejmenší problém.

Lidově se jí říká Smrťák a on měl oprávněné obavy, že kdyby se ji pokusil zdolat, byla by to poslední akce jeho života. S úžasem pozoroval dva malé chlapce v šusťákách a helmách, kteří vytáčeli obloučky jako profíci. Ale co, nebude jim závidět. On sem přece nepřijel překonávat rekordy. Ne. On chce pouze udělat něco pro své tělo. Sedavý způsob života si vybírá svou daň a je nejvyšší čas s tím něco udělat.

Náhle si uvědomil, že vyjel ze stopy. Čelo se mu orosilo potem a srdce bilo jako splašené. Proč ho napadlo zrovna lyžování? A když už byl tak pošetilý, proč si raději nekoupil běžky? Raději nemyslet na to, co si o něm myslí ostatní. Odjakživa ho bavili pupkatí tatíci, co nestačí pubertálním ratolestem, postarší šoumeni s druhou mízou a sváteční sportovkyně v ohozech za desetitisíce. Nyní ho bezpochyby považují za jednoho z nich.

Vlek ho s drcnutím vyvezl na kopec a on fascinovaně hleděl na scenerii před sebou. Azurová obloha bez jediného mráčku, závěje čerstvého prašanu a větve obtěžkané sněhovými peřinami. Zasnil se, ale do reality ho vrátil fakt, že překáží lyžařům. Popojel ke staré horské chatě a prohlédl si rozcestník s možnými trasami. Mohl vybírat ze tří možností.

Vlevo byl Smrťák, což okamžitě zavrhl. Kdyby jel rovně, mírná sjezdovka by ho dovedla do vesnice, kde parkuje. Což o to, varianta je to lákavá, kopec táhlý a nepříliš prudký, problém ale je, že tahle louka slouží jako cvičná, a on rozhodně nemá zájem trávit odpoledne mezi plužícími batolaty a instruktory z lyžařských školiček. Třetí sjezdovka se klikatí kolem celého areálu, a co zatím viděl, tak ji využívají zejména běžkaři.

Váhal mezi dvojkou a trojkou, ale pak se rozhodl úplně jinak. Dojel k dřevěné boudě, hůlky zapíchl do země a z očí si sundal lyžařské brýle, ve kterých si připadal jako idiot. Nad dveřmi se skvěl neumělý nápis Restaurace, ale jeho více oslovila cedule zaražená do sněhu. Na ni někdo modrým fixem napsal: Půjčovna lehátek a prodejna suvenýrů. Na suvenýry kašle, ale proč si nepůjčit lehátko, nerozvalit se na sluníčku a nezískat trochu hnědi do pobledlého obličeje? S úlevou si odepnul lyže, strčil je do prázdného stojanu před dveřmi a krokem kosmonauta vešel dovnitř.

Očima přelétl interiér a ušklíbl se. Ten, kdo to tady zařizoval, měl evidentně slabost pro dřevo. Nábytek by ještě překousl, ale proč dřevem obložili i strop a zdi? Místo židlí tu stály pařezy páchnoucí smolou a nad hlavou se mu klimbaly vypreparované zvířecí hlavy.

Jeden muflon z něj nespouštěl skelné oči a jemu se zvedl žaludek.

Ještě horší byla osoba za pultem. Vladěnu znal od vidění a věděl, že úspěšně pokračuje v rodinné tradici zdrbnout každého, s kým se setká. V tomhle ohledu jí nemůže konkurovat ani její matka, místní pošťačka. Nejraději by se otočil a po anglicku zmizel, ale přezkáče mu to nedovolily. A tak se přihlouple usmál a předstíral, že potěšení ze setkání je oboustranné.

„To je ale překvapení!“ vypískla dívka. „Co vy tady? Netušila jsem, že lyžujete.“

Vladěna se po něm pásla očima a on se snažil neušklíbnout. Holce není ještě ani šestnáct a už váží dobrý metrák. Naducané tváře má poseté beďary a černé plastové brýle zmenšují její prasečí očka o dobrou polovinu. A co to má na sobě? Proč jí nikdo neřekl, že roláky si můžou dovolit jen vyžlata s plochou hrudí? Její faldy nadouvaly vyplétané soby a vypadalo to víc než směšně.

„Jóga vás už nebaví?“ zajímala se potměšile.

„Občas to chce změnu,“ odsekl a přistoupil ke stojanu s novinami, aby na ni nemusel koukat.

„To je ale počasíčko. Krásně se nám vyjasnilo,“ rozplývala se a on předstíral, že si pročítá novinové titulky.

„Včera mrholilo a byla mlha, že jsem neviděla na krok.“

„Hm,“ ucedil bez zájmu. Copak to kdákání neskončí? Vtom jeho pozornost upoutala titulní stránka Kurýru. Téměř celou plochu zabírala fotografie rozesmáté blondýny v lesklých minišatech a vysokých kozačkách. V pravé ruce ověšené náramky držela mikrofon a levou měla triumfálně zvednutou do výše. Titulek hlásal, že Elisha navštíví své rodné město, a pod obrázkem stálo, že fotka pochází z jejího úspěšného turné po Evropě.

Elisha se tyčila nad davem šílících fanoušků, kteří k ní v transu natahovali ruce. Na čele se jí perlily kapky potu, za zády měla kapelu a nad hlavou obrovský neonový nápis: Varšava. Diváci si ji natáčeli mobilními telefony a v pozadí byla vidět ochranka složená z drsných chlápků v černých oblecích. Nikdo nemohl pochybovat o tom, že Elisha je světová celebrita. Nebo star, jak říkají mladí.

„Co? Cože jste to říkala?“

„Mluvím o Elishe. Není to skvělé, že přijede do Pilařova? Mám v plánu ji navštívit. Píšou, že bude bydlet v hotelu Kryštof.“

Lyžař vyjmul noviny ze stojanu a z kapsy vyndal několik drobných. Hodil je na poškrábaný pult tak razantně, až to zacinkalo.

„Ještě pět korun,“ upozornila ho Vladěna. „V tomhle čísle je příloha s televizním programem.“

Vtiskl jí do baculaté dlaně chybějící mince a dychtivě prolistoval noviny.

„Jsem její velká obdivovatelka. Představte si, že mám všechna její cédéčka, některá i s podpisem. A víte, co je zajímavé? Hodně lidí mi řeklo, že jsem jí podobná.“

Nestydatě vypjala hruď a jemu pobavením zacukalo obočí. Tahle cuchta že je podobná sexbombě Elishe? Ať se dívá, jak se dívá, nevidí jedinou věc, kterou by ty dvě mohly mít společnou. Leda tak lásku k hudbě.

Představil si, jak Vladěna trsá na koncertu, a málem se zasmál nahlas.

„Můžu nabídnout ještě něco? Máme tady kouzelné suvenýry. Skládačky o Krušných horách, klíčenky nebo stojánky na tužky.“

Dívka se hbitě ohnula a vyndala ze šuplíku několik příšerností. Svetr se jí při tom vyhrnul a odhalil růžové kalhotky zařízlé do bílého masa.

„Podívejte se na ty píšťalky. Nejsou rozkošné? Jedna stojí jen čtyřicet korun.“

„Ne, díky,“ zamumlal a dal se na ústup.

Venku důkladně očistil zasněženou lavičku, sedl si a v klidu se pustil do článku o Elishe.

Elisha, držitelka dvou zlatých slavíků, zavítá do svého rodného města Pilařova. Elisha přijala pozvání Magdy Jahodové, ředitelky kulturního centra Fenix, aby se zúčastnila festivalu Zlatá nota. Festival má v Pilařově již tradici a je zvykem, že jej zakončí herecké představení zdejšího amatérského souboru složeného ze studentů místních škol. Jak nám Jahodová sdělila, studenti si letos pod vedením svého šéfa Vladimíra Vyhnálka připravili skutečnou lahůdku, a to muzikál Romeo a Julie.

Elisha bude bydlet v  hotelu Kryštof a  podle svých slov zde míní především relaxovat. Přesto bude její pobyt v   rodném městě zčásti pracovní. Dozvěděli jsme se totiž, že souhlasila s  nabídkou Jahodové, aby si v  muzikálu také zazpívala. V  kuloárech se šeptá, že Elisha nemá k  rodnému městu zrovna vřelý vztah. Podle místních se v   osmnácti letech odstěhovala do Prahy a  pak se tu sedmnáct let neukázala. Když jsme se na to zlaté slavice zeptali, odmítla to jakkoliv komentovat.

Lyžař dočetl a noviny zahodil do oprýskaného odpadkového koše. Ze stojanu vyndal lyže, připnul si je a brýle putovaly z čela na oči. Popadl hůlky, pokrčil kolena a už sjížděl po cvičné loučce dolů. Byl zamyšlený, a tak si ani nevšiml, že do něj málem narazil mrňous v zelené kombinéze. Omluvy jeho boubelaté matky odbyl mávnutím ruky a pokračoval v cestě.

Emoce si dovolil až ve svém voze. Smál se tak, až mu tekly slzy. Tohle se povedlo! Tohle se vážně povedlo! Věděl, kdo zemře, a měl i naplánované, jak to provede. Čekal na vhodnou příležitost a nyní se dočkal.

Elisha se vrací do Pilařova. Konečně přišla jeho chvíle. Konečně se pomstí.

Nastartoval a vyrazil.

Bylo půl čtvrté a Jarmila Neumannová se začínala nudit. Odpolední šichta v recepci hotelu Kryštof jí začala před hodinou a od té doby se nepřihodilo nic, co by stálo za řeč. Nuda, nuda, nuda. Ještěže má k dispozici počítač, na kterém se dají hrát hry. Natočila si židli tak, aby mohla sledovat vestibul, a z obrazovky shodila seznam hostů. Místo něj se za několik vteřin objevil balíček karet.

Náhle se do haly přihnala štíhlá žena na vysokých podpatcích. Když si uvědomila, že je to její šéfka, bleskově zareagovala a během vteřiny už zase vzorně civěla na tabulku v Excelu. Lucie Dvořáková se zastavila uprostřed haly. Pohodila hlavou a do obličeje jí spadlo několik světlých promelírovaných pramenů. Zalovila v kabelce, vyndala z ní gumičku a neposlušné vlasy stáhla do ohonu.

Jarmila ji se zájmem pozorovala. Pochopila, že se muselo něco stát. Cizí člověk by si nejspíš ničeho nevšiml, protože Dvořáková byla na první pohled chladná jako obvykle, ale jí neušlo, že má pevně stisknutou čelist a občas si nervózně popotáhne rukáv saka. Pracuje tady pět let a za tu dobu má svou šéfku dokonale přečtenou.

Jarmila rychle prolétla seznam hostů, ale nenašla v něm jediné jméno, které by stálo za pozornost.

Dvořáková se pohupovala sem a tam a upřeně sledovala pozlacené hodiny stojící ve výklenku, který sloužil hostům jako odpočívárna. Kromě hodin tu stálo ještě hříšně drahé sofa a několik luxusních křesel. Recepční si prostudovala objednávky, ale opět nenarazila na nic, kvůli čemu by měla být její šéfka jako na trní.

Jediné, co ji může znervózňovat, je příjezd Elishy. Nikdo s ní o tom sice ještě nemluvil, ale není hloupá. Klípky se v Pilařově šíří rychlostí světla, což není nic překvapivého. Ve městě žije šest tisíc obyvatel a ona nemusí být zrovna sociolog, aby si všimla, že převažuje starší generace, která si potrpí na klevetění. Navíc o Elishe psali v Kurýru a nějaké drby vyslechla i na poště v centru.

Dvořáková znovu pohlédla na hodiny a její pečlivě upravené obočí se stáhlo do jedné linky. Jarmilu svrběl jazyk a musela se do něj kousnout, aby nevybafla otázku, zda očekávají nějakého významného hosta. Bylo čtvrt na pět, když se rozlétly dveře a v nich stanula diva, která nenechala nikoho na pochybách, že je Někdo s velkým N.

Jarmila se na ni snažila nezírat, ale ve skutečnosti ji podrobila zevrubné prohlídce. Podle bulváru Elisha oslavila pětatřicáté narozeniny a o sedm let starší Jarmilu napadlo, jestli to náhodou nespletli. Tahle a pětatřicet? Vždyť vypadá sotva na dvacet. Kdyby si u nich v baru objednala koňak, Jarmila by měla nutkání požádat ji o občanku. Že by navštěvovala plastické chirurgy? Ba ne, tahle ženská má holt štěstí od přírody. A k tomu šikovný tým vizážistů.

Ačkoliv byla štíhlá, Jarmila s potěšením kvitovala, že má boky a prsa. Jestli něco nesnáší, tak je to móda androgynních modelek, které vypadají jako desetiletí chlapci. Elisha nebyla příliš vysoká, Jarmila ji tipla na takových sto pětašedesát. Na fotkách v Kurýru měla zelené oči, ale dnes je z ní modroočka. Jarmilu pobavila představa, že si sladila barvu očí s kabátkem v motorkářském stylu. Štíhlé nohy obepínaly černé kožené kalhoty a podpatky na ocvočkovaných kozačkách byly snad ještě vyšší než ty, které na sobě měla Dvořáková.

To, co ale Jarmilu fascinovalo nejvíc, byl účes zlaté slavice. Polodlouhé vlasy hrály asi deseti odstíny od bílé po tmavě hnědou a rozvrkočené prameny připomínaly vrabčí hnízdo. Jarmila sice není žádný expert, ale klidně vsadí celou měsíční mzdu na to, že kvůli téhle kreaci strávila několik hodin v kadeřnickém salonu. Zahanbeně si uhladila své myší ocásky bez lesku a umínila si, že se co nejdříve objedná k holičce.

Elisha postavila na zem dva kožené kufry s iniciálami LV a významně se usmála na Dvořákovou. Jarmila si pomyslela, že by byl gól, kdyby si z ředitelky hotelu udělala svého poslíčka. Dvořáková se křivě usmála a rozpřáhla náruč. Došla k Elishe a na obě tváře jí vlípla neupřímný polibek.

„Vítejte u nás. Doufám, že se vám tady bude líbit.“

Odvedla Elishu k pultíku recepce a automaticky zkontrolovala desku stolu, zda na ní nejsou otisky prstů.

„Jarmilko, náš vzácný host dostane prezidentské apartmá.“

Jarmila se málem zakuckala. Jarmilko? To je ale komediantka.

„Jakou jste měla cestu?“ zacukrovala a Jarmila si prohlédla objednávky. Tady to je. Prezidentské apartmá – Jana Nováková. Žádný div, že vystupuje pod uměleckým jménem.

„Pojďme se podívat na vaše pokoje. Věřím, že budete spokojená.“

Elishe věnovala stowattový úsměv a své recepční syknutí: „Postarejte se o kufry.“

Když odešly, Jarmila se vrátila k počítačové hře. Chvíli koketovala s myšlenkou, že by zavolala novinářům a dala jim zaručený tip, ale nakonec si to rozmyslela. Však oni se o tom dozví i bez ní. Brzy bylo zřejmé, že se nezmýlila. Zástupci tisku se začali trousit ani ne půl hodiny poté, co se Elisha ubytovala.

Když se v hale shromáždila skupinka mužů, zalitovala, že zrovna dnes odbyla líčení jen řasenkou a leskem na rty. Postarší chlápek s prořídlou kšticí jí věnoval úsměv, a ona se zapýřila jako dívenka. Upravila si límeček bílých šatů potištěných zelenými čtyřlístky a v duchu proklela toho, kdo vymýšlel jejich pracovní uniformy.

O několik minut později se ve dveřích objevila nesourodá dvojice adolescentů. Dívka byla malá, obtloustlá a na sobě měla zimní bundu a umně rozdrbané džíny. Z obočí jí trčely hroty piercingu a v nose měla kroužek jako jalovice. Její společník byl vyčouhlý plachý chlapec v saku a kalhotách s puky. Dívka si stáhla z hlavy kulicha a ze zad shodila vojenský batoh. Sehnula se, chvíli se v něm přehrabovala a potom s triumfálním úsměvem vytáhla obstarožní fotoaparát a dva plyšové medvědy. Chlapec se ostýchavě rozhlížel kolem sebe a obdivně si prohlížel interiér hotelu. Novináři postávali v hloučku a rokovali o Elishe.

„Přejete si?“ zeptala se Jarmila příkře.

Chlapec zčervenal rozpaky. Slova se ujala dívka:

„Jsme fanoušci a přišli jsme za Elishou. Chceme ji požádat o autogram.“ A aby recepční nepochybovala o jejich úmyslech, zamávala jí před očima několika cédéčky a památníkem.

Jarmila by je nejradši vykázala z hotelu, jenomže to nestihla. Mezi novináři to zašumělo a ozvalo se několik nadšených výkřiků. Chlapec zrudl jako rajče a dívka mu nadšeně drtila ruku. Novináři i dívka se vrhli ke schodům a fotili jako zběsilí. Jarmile to připadalo komické, protože Elisha na sobě měla hotelový župan s vyšitým čtyřlístkem a na hlavě turban z ručníku. Ačkoliv ji smečka zaskočila, nenechala se rozhodit a předvedla několik naučených póz.

„Elisho, jak se vám tady líbí?“

„Jak dlouho se zdržíte?“

„Jak jste spokojená s ubytováním?“

„Co máte dnes večer v plánu?“

Zpěvačka trpělivě odpovídala na dotazy a dívka na ni hleděla jako na svatý obrázek. Jarmila je po očku sledovala a dobře se bavila. Chlapec stál opodál a ona v jeho očích četla obdiv. Copak jsem v jeho věku byla taky taková? Nechápavě potřásla hlavou a povzdychla si.

„Elisho, vy jste… vy jste…“ zakoktala se dívka a Jarmila znechuceně mlaskla.

„Ano?“ pobídla ji diva vlídně.

„Vy jste tak úžasná!“ vyhrkla dívka a strčila jí do náruče plyšáky a několik cédéček. „Mohla byste se nám podepsat? Já jsem Miluška a tohle je Jakub.“

Elisha jí vrátila podepsaná cédéčka a strpěla, aby ji Jakub zvěčnil vedle Milušky.

„Děkujeme, Elisho. Vy jste vážně skvělá. Zítra o tom budu vyprávět všem spolužákům.“

Když se za nimi zavřely dveře, Elishe se zlostí zkřivil obličej. Oba plyšáky hodila Jarmile na hlavu a ta měla co dělat, aby je zachytila.

„Můžete je vzít dětem,“ odfrkla Elisha znechuceně.

„Nemám děti,“ pronesla Jarmila suše a položila medvědy vedle klávesnice.

„No tak je vyhoďte, mně je to fuk.“

Jarmila schovala plyšáky do skříňky mezi své osobní věci. „Zítra je odnesu do azylového domu. Jsou tam matky s malými dětmi.“

Elisha pokrčila rameny a ušklíbla se.

„Jdu si zaplavat a nepřeji si, aby mě kdokoliv obtěžoval. Přesně za dvě hodiny mi pošlete do mého pokoje večeři. Držím dietu, tak si dám jen salát Cézar. Hlavně dohlédněte na to, aby mě nikdo nerušil. Žádní novináři, žádní fanoušci, a hlavně žádné pitomé dárky.“

„Ano,“ hlesla Jarmila vyčerpaně.

Elisha ji blahosklonně popleskala po paži svou pěstěnou ručkou a pak rozvlnila boky směrem ke krytému bazénu. To bude šichta, pomyslela si Jarmila. Kéž bych tady měla něco sladkého na nervy.

Vladimír Vyhnálek míchal kávu a fascinovaně sledoval kypré pozadí Magdy Jahodové, která se činila v miniaturní kuchyňce. Zatímco lžička s jemným cinkáním narážela do porcelánu, Vladimír přemítal nad tím, zda by ji neměl obdivovat za to, že ze svých přebytečných kilogramů udělala přednost. Jiná by se zahalila do rozevlátých hadrů, ne tak ředitelka Fenixu.

V místnosti bylo příšerné vedro a on cítil, jak mu po zádech stékají čůrky potu. Je znát, že kulturní centrum nemusí na rozdíl od jejich azylového domu šetřit. Jahodová zalila kávu a přidala do ní smetanu a dva cukry. S šálkem se posadila do ředitelského křesla a upřeně se zahleděla na svého hosta. Vladimír si netrpělivě poposedl a potom usrkl.

„Počkejte, něco vám k tomu dám.“ Hbitě odběhla do vedlejší místnosti a vrátila se s něčím, co připomínalo roztřesenou bledou bábovičku.

„Jen si dejte, dostala jsem je od děvčat z kroužku vaření. Už jsem jeden měla a musím si hlídat linii.“

Dlaněmi si přejela přes oblé boky a spokojeně se usmála. Potom si zastrčila pramínky mahagonového mikáda za uši a vrhla se do jámy lvové.

„Asi vám došlo, proč jsem vás pozvala. Musíme se domluvit ohledně Elishy.“

Domluvit? Když už je dávno rozhodnuto? Odfrkl si, aby dal najevo, co si o tom myslí.

Magda se chápavě pousmála. „Vím, že nechcete, aby s vámi zpívala, ale pochopte mě. Mám své nadřízené a musím respektovat jejich přání.“

Měl co dělat, aby zachoval vážnou tvář. Tak ona to nakonec svede na zastupitelstvo? Přitom každý v Pilařově ví, že z téhle ženské má vítr i samotný starosta.

„Bude to pro nás ohromná publicita,“ prohlásila vemlouvavě.

Vladimír byl vzteky bez sebe. Věděl, o co jí jde. Ona je sice ředitelka kulturního centra, ale on šéfuje souboru, který si představení připravil. Kdyby trval na tom, že Elishu nechce, neměla by žádné páky, jak mu ji vnutit. Uvědomuje si vůbec, kolik je za tím práce? Romea a Julii trénovali několik měsíců, a ona po něm chce, aby přeobsadil hlavní roli.

„No tak, nebuďte tak zatvrzelý,“ požádala ho a znovu se usmála.

Na jiné to možná platilo, ale jemu v tu chvíli připadala jako piraňa.

„Elisha je naše nejslavnější rodačka. Copak nechcete, aby se o vašem muzikálu psalo ve všech novinách? Zájem projevilo i několik televizních stanic.“

Vytasil svůj poslední triumf: „Uvědomuje si, že se hlavní roli nestihne naučit, ani kdyby trénovala dnem a nocí? Nezpochybňuji její kvality, ale naučit se texty v takhle šibeničním termínu nezvládne nikdo.“

Jahodová na něj spokojeně zamrkala a on si uvědomil, že ho má přesně tam, kde ho chtěla mít.

„Naprosto s vámi souhlasím,“ prohlásila líbezně a s chutí se napila kávy. „Přece jste si o mně nemyslel, že bych chtěla z muzikálu vyštípat Lindu? Protože se bude hlásit na konzervatoř, napadlo mě, že zabijeme dvě mouchy jednou ranou. Julie bude Linda a Elisha jako vzácný host zazpívá pouze několik písní.“

Vladimírovi poklesla brada. Tohle nečekal. O Jahodové si sice nikdy nemyslel nic zlého, uznával její profesní schopnosti, ale teď si uvědomil, že má i charakter.

„Je to prosté a geniální!“ zvolala nadšeně. „Všichni budou spokojení. Vy budete díky Elishe v televizi, Elisha získá další fanoušky a Lindě to pomůže, až bude podávat přihlášku. Nevymyslela jsem to chytře?“

Vladimír si dovolil úsměv. Linda Dvořáková si takovou šanci rozhodně zaslouží. Je talentovaná, a když na sobě zapracuje, čeká ji zářivá budoucnost. To děvče je nadané tak, že jednou zastíní i Elishu. Škodolibě ho napadlo, že diváci budou velmi překvapení, až budou moci porovnat hlasy obou zpěvaček.

Magda pila kávu a pozorovala ho přes okraj hrnečku. Copak on si vážně myslel, že by Lindu nechala ve štychu? Kdyby nežil jen pro amatérský kroužek a víc se staral o své bližní, věděl by, že když Jáchym Dvořák ovdověl a zůstal sám s devítiletou dcerou, stali se z nich přátelé a na čas i milenci. Jenomže potom se v Pilařově objevila nová ředitelka hotelu a Jáchyma jí vyfoukla. Dvořákovou nemůže ani cítit, ale k Lindě chová mateřské city.

„Domluvte se s Lindou a pak mi předejte seznam písní, které bude zpívat Elisha.“

„Děkuji,“ hlesl vděčně a myslel to vážně.

„Díky Elishe se ozvala řada sponzorů, takže se nemusíte bát, že by chyběly peníze. Budeme mít dokonce i raut. Ale teď mě omluvte, za půl hodiny mě čeká další schůzka.“ Srdečně se rozloučili a Vladimír vyšel z její kanceláře jako ve snách. Připravoval se na ostrou výměnu názorů, a Jahodová ho víc než mile překvapila. Zasmál se při představě, že by se z nich nakonec ještě mohli stát přátelé. Prošel kolem vitrín s výrobky dětí navštěvujících kroužky a zamířil do vstupní haly.

Mažoretky v blyštivých kostýmech seděly na plastových židličkách, štěbetaly jako vrabci a popíjely horkou čokoládu z automatu. Když míjel skleněnou nádobu s příspěvky pro SOS vesničky, vyndal peněženku a nasypal do ní všechny drobné, které měl.

Venku se do něj opřel prudký vichr. Zapnul si bundu až ke krku a nasadil si kapuci. Ledový vzduch ho štípal do obličeje a krystalky ledu se mu odrážely od kožené bundy s kožíškem. Chodník připomínal ledovku, a tak sešel na silnici posypanou pískem. Azylový dům byl odsud ani ne čtyři sta metrů, přesto mu trvalo dobrou půlhodinu, než se tam dostal.

Před azylovým domem stála černá octavia doktorky Vránové a Vladimír zadoufal, že se nesetkají. Dotyčná se přistěhovala do Pilařova před několika lety a on se pořád nemůže zbavit pocitu, že je na ní něco divného. Vránové je něco málo přes třicet, je vysoká, snědá a má tak vystouplé lícní kosti, že vypadá jako zombie. Černé vlasy za ní vlají jako havraní křídla, a když do vás zabodne své kočičí oči, máte pocit, že vám vidí až do duše.

Lékařka s ním mluví spatra a dívá se na něj jako na nechutný druh parazita. Pokaždé, když spolu mají nějaké vyřizování, dává najevo, že ho považuje za nekompetentního diletanta. Ano, mezi sociálními pracovníky je tady jediný muž, ale to jí přece nedává právo chovat se k němu tak přezíravě. Mezi klientkami je oblíbený a nikdo nikdy neměl problém s jeho pohlavím, protože je zodpovědný a svou práci dělá na víc než sto procent.

Kradl se ke své kanceláři a neustále se ohlížel přes rameno, jestli mu není Vránová v patách. Pokud některá z klientek onemocněla, snad ji napadlo vyřídit to s jeho kolegyněmi. Odemkl dveře, pověsil si bundu do skříně a pustil se do úřadování. Zabral se do toho tak, že si ani nevšiml, kolik je hodin.

Ozvalo se zaklepání a on si uvědomil, že mu už dávno skončila pracovní doba. „Pojďte dál!“ křikl a potom se usmál na jednu z nových klientek. Devatenáctiletá Dana Brychová se sem dostala před dvěma měsíci, když ji propustili z porodnice a ona neměla kam jít.

„Neruším?“ zeptala se nesměle.

„Nerušíte.“

Dana se sklonila nad vrnící balíček v náručí a cosi zašišlala. On z jejího synka viděl jen modrou zavinovačku, ale když spatřil, jak oddaně se na něj Dana dívá, sevřelo se mu srdce a pomyslel si, že tahle drobná brunetka s dětským obličejem sem nepatří. Azylový dům je plný ukřičených Romek a on si nemohl nevšimnout, že Daně nahánějí strach.

„Chtěla jsem vás poprosit, jestli mi nepomůžete s papíry, co přišly z úřadu práce?“

Ze zavinovačky se ozvalo zakňourání a Dana začala s balíčkem pohupovat nahoru a dolů.

„Tak je přineste, ano? Jestli chcete, pohlídám Bertíka.“ Vložila mu vrnící mimino do náruče a odchvátala do pokoje, který sdílela ještě se třemi maminkami. Vladimír se usmál na kloučka, který ho sledoval šilhavýma očima, a jemně mu otřel poslintanou bradu.

„Nebrečel?“ vyzvídala Dana, když se vrátila a položila před něj několik předtištěných formulářů.

„Byl v pohodě. Tak se na to podíváme. Koukám, že už jste to vyplnila. Tak jen zkontroluji, zda něco nechybí.“

Vladimír studoval lejstro za lejstrem a začínal si uvědomovat, že dívka není žádná hlupačka. Měla úhledné protáhlé písmo, čitelný rukopis a zatím neobjevil ani jednu hrubku. Kolonky byly vyplněné správně a on zalitoval, že nemá víc takhle šikovných klientek.

Odstavce týkající se otce dítěte Dana proškrtla a do poznámky napsala to, co stálo v Albertově rodném listu: Otec neznámý. Vladimír se nerad vměšoval do cizích záležitostí, ale teď cítil, že by mohl být užitečný.

„Uvědomujete si, že každý otec je povinný platit alimenty? Kdyby s otcovstvím nesouhlasil, dají se udělat testy DNA. Ty sice něco stojí, ale soud vám potom přiřkne peníze, které bude chlapec dostávat celou dobu, co se o něj budete starat. Když bude studovat, tak klidně až do jeho šestadvaceti let.“

Dana vzdorně pohodila hlavou.

„Já po něm nic nechci. Nemá zájem a já se nehodlám vnucovat. Buď si nás najde, anebo to zůstane tak, jak to je. My si s Bertíkem vystačíme.“

„Tady je recept na antibiotika, musí se brát po osmi hodinách. Nefungují na bolest, tak kdyby bylo zapotřebí, něco jí dejte.“

Sociální pracovnice s uštvaným výrazem přikyvovala a střídavě se dívala na pacientku a na hbité prsty Veroniky Vránové. K doktorce se přikolébal černovlasý klučík, vycenil na ni bezzubé dásně a ona ho roztržitě popleskala po hlavě.

„No tak, Honzíku, běž si hrát se stavebnicí. Paní doktorka je tady kvůli mamince,“ prohlásila sociální pracovnice unaveně a podala chlapci rachotící krabici.

„Kdyby jí vyskočila teplota, tak mi zavolejte, ale myslím, že léky zaberou. Za týden přijdu na kontrolu, ano?“ Vránová si posbírala své propriety a s lékařským kufříkem a kabátem přes ruku zamířila ke dveřím.

„Doprovodíte mě?“

Sociální pracovnice to nejspíš považovala za zbytečnost, ale neodvážila se odmítnout. Ztěžka se zvedla z rozvrzané židle a se slovy: „Honzíku, buď tady hodný,“ následovala doktorku na chodbu. Když společně procházely kolem kanceláře číslo 8, sociální pracovnice zakroutila hlavou. „Kolega Vyhnálek je náš Mirek Dušín. Já bych přesčas nedělala, ani kdyby mi za něj zaplatili. Jenomže na mě doma čekají dva hladoví puberťáci a manžel s rýmičkou.“

Doktorka by se ráda zeptala, kdo čeká doma na Vyhnálka, ale raději svou otázku spolkla. Nechce přece, aby si jeho kolegové mysleli, že po něm jede.

„Budete večeřet v Kryštofovi?“ zajímala se sociální pracovnice.

„Proč to chcete vědět?“ zeptala se Vránová odměřeně.

„Manžel tam pracuje a říkal, že vás tam občas vídává. Dneska ubytovali Elishu. Tak mě napadlo, že by bylo fajn se s ní setkat.“

Doktorka cosi zabručela a sociální pracovnice pochopila, že jí řeči o Elishe nejsou po chuti.

„Ještě jednou vám moc děkujeme,“ prohlásila, když držela doktorce dveře.

„Nemáte vůbec zač, je to přece moje práce,“ odvětila lékařka, a aniž by se ohlédla po omšelé budově s oprýskanou omítkou, vyrazila do chumelenice.

„Jeďte opatrně!“ křikla za ní sociální pracovnice. Vránová si cestou domů koupila puget bílých lilií, a když květinářka začala mlít o slavné rodačce ověnčené zlatými slavíky, rázným gestem ji zarazila. Protože necítila hlad, rozhodla se odbýt zeleninovým salátem od snídaně. Zaparkovala před činžovním domem a vystoupila. Prudký vítr jí rozcuchal vlasy a za krkem ji zastudily sněhové vločky.

Po secesním schodišti vystoupala do druhého patra, kde obývala luxusní pětipokojový byt. Vešla dovnitř a vypnula alarm napojený na bezpečnostní agenturu. Z kabátu vyklepala sníh a pověsila ho na ramínko. Potom se opřela o zeď, aby si vyzula vysoké kozačky. Boty držely jako druhá kůže a upřímně řečeno, nebyly ani příliš pohodlné, ale když je viděla za výlohou v Pařížské, věděla, že je musí mít.

V koupelně se pečlivě odlíčila a přehodila přes sebe hedvábný župan s monogramem VV. V obýváku zapnula televizi, ačkoliv nečekala žádný trhák. Zprávy ji nezajímaly, a jestli něco vyloženě nesnáší, jsou to české krimi seriály. Občas vzala na milost zahraniční komedii, ale v poslední době měla pocit, že tenhle typ filmů nadobro zmizel z obrazovek. Z domácí vinotéky vyndala lahev bílého vína a z kuchyně si přinesla sklenku na vysoké stopce.

Dnes byl Pilařov plný Elishy a pozadu nezůstali ani její pacienti. Snad každý se jí musel svěřit s tím, jak se těší na zpěvaččino vystoupení ve Fenixu a jak je hrdý na to, že z jeho města pochází taková celebrita. Veronika zatínala zuby a pokoušela se nezařvat, že ji žádná Elisha nezajímá. Ale nechtěla být protivná, a tak je nechala, aby se vypovídali, a občas prohodila užaslé: „Vážně?“

Tak se na tebe podíváme, rozhodla se a zapnula notebook. Najela na Google.com a vyťukala zpěvaččino jméno. Objevilo se několik stran odkazů. Pročítala článek za článkem, prohlížela si oficiální i neoficiální fotografie a nakonec konstatovala, že nejužitečnějším zdrojem informací budou diskuse na sociálních sítích. Jenomže ty ji zklamaly stejně jako články.

Sice se dozvěděla, jakou barvu má Elisha ráda (modrou), jaké miluje jídlo (humry) a na čem ulítává (čokoláda a boty na podpatku), ale o jejím soukromém životě tu nebylo ani ň. Jako by se zjevila odnikud jen proto, aby zazářila a posbírala všechny možné hudební ceny. O Pilařově tu bylo pár letmých zmínek, ale co jsou zač její rodiče a sourozenci? Copak se neschází s přáteli a nemá žádné domácí mazlíčky?

Vtom jí zavibroval mobilní telefon a Veronika se lekla tak, až nadskočila. Víno vyšplíchlo na sněhobílou pohovku a ona s klením běžela pro vlhčené ubrousky. Zažehnala katastrofu a zavolala zpátky.

„Co chceš?“ vyjela na volajícího naštvaně.

„Strohá jako vždy.“ Muž na druhé straně se chraplavě zasmál.

„Byli jsme domluvení, že se uvidíme zítra. Tak co se děje?“

„Napadlo mě, že bychom se mohli sejít i dneska, jestli nejsi příliš unavená.“

„Nechce se mi,“ odbyla ho. Muž se chraplavě zasmál.

„Určitě sedíš u televize a štrikuješ ponožky. Já jsem taky sám a nudím se. Tak co se sejít a udělat si nezapomenutelný večer? Nebo se ti to minule nelíbilo?“

Mlčela a kousala se do rtu.

„No tak, nenech se přemlouvat, kočko. Když přijdeš, nebudeš litovat. Postarám se, aby ti bylo fajn.“

Potřásla hlavou, ale potom to vzdala.

„Dobře. Osprchuji se a do hodiny jsem u tebe.“

„Skvělá zpráva, kočko. Už teď jsem jako na trní.“

Odložila telefon a odešla do koupelny, aby ze sebe smyla celodenní pot. Původně už nikam nechtěla chodit, ale program, který jí nabízí, je velmi lákavý. Lákavější než cokoliv, co by mohla dělat o samotě. Škoda jen, že pila a bude muset jít pěšky. Riskovat za volantem nebude a taxík nepřipadá v úvahu.

Shodila ze sebe saténový župan i spodní prádlo a vstoupila do sprchy. Horká voda laskala každý milimetr jejího těla a ona se začínala těšit na to, co ji v jeho domě čeká. Zahalená do páry sáhla po sprchovém gelu s vůní divokých třešní. Vymáčkla si gel na prsa, a když se dotkla naběhlých bradavek, pocítila vzrušení.

Linda Dvořáková poskakovala po bytě se sluchátky na uších, předstírala, že hraje na kytaru, a vyplazovala jazyk na jorkšírku Kimi, která ji sledovala zpod gauče. Skladba vrcholila a Linda si klekla na koberec. Ofina tmavých vlasů jí zakryla oči a ona se předklonila, aby si vychutnala sólo na fiktivním hudebním nástroji. Kimi zakňučela a zacouvala.

Linda se prohnula do oblouku, přejela imaginární struny palcem a triumfálně zakřičela. Kimi se přikrčila u stěny, a tak neviděla, jak panička děkuje obecenstvu. Linda si držela ruce na hrudi, ukláněla se na všechny strany a neustále opakovala: „Děkuji. Děkuji. Děkuji.“ Koncert ji vyčerpal, proto si lehla na záda, pozorovala strop a tiše se pochechtávala. „Kimi, tak už vylez, ty srabe.“ Čapla ji za packy a vytáhla ven.

Kimi se chvěla, ale když jí Linda zabořila obličej do kožichu, pomalu se uklidňovala. „Tak vidíš, truhlíku, nic se nestalo. Panička si jen hrála. Nedáme si nějakou dobrotu?“ Kimi vyrazila do kuchyně. Doběhla k prázdné misce a ze zvyku ji očichala. Linda vyndala psí konzervu, otevřela ji a promíchala. Kimi seděla na zadních, bušila ocasem do podlahy a v tlamě se jí hromadily sliny. Na maso se vrhla, jako kdyby týden nejedla.

Linda vytáhla z dvířek lednice džus a hltavě se napila. Kdyby ji viděli rodiče, neodpustili by si jízlivé komentáře, proto byla ráda, že se vrátí až večer. V krabici nechala pár hltů, aby ji nemusela vyhazovat, a lednici zavřela. Jako obvykle v ní nebylo nic, co by uspokojilo její chuťové buňky. Máma zapomněla nakoupit, protože měla plnou hlavu Elishy, a tátovi byl obsah lednice ukradený. Linda koketovala s nápadem objednat si pizzu, ale potom se rozhodla, že nejdřív vyvenčí Kimi.

Fenka do sebe nasoukala poslední kousky masa a s přecpaným bříškem následovala Lindu do pokojíčku. Dívka otevřela skříň a začala dumat nad tím, co si obleče. Sice se stmívá a pod péřovou bundou toho nebude moc vidět, ale co kdyby náhodou potkala kluky z průmyslovky?

Vleže se nasoukala do těsných džínů. „A je to,“ prohlásila spokojeně, když se zadrženým dechem zapnula knoflík. Kimi se rozvalovala v čerstvě povlečených peřinách, což byla další věc, která by mámu rozzuřila doběla.

Linda přemítala nad vhodným vrškem a nakonec usoudila, že nejlepší bude starorůžová mikina s potiskem motýlů. „A teď ty,“ prohlásila rázně a začala se přehrabovat v šuplíku, kde leželo několik desítek obojků. Její nejoblíbenější vypadal jako štrasový náramek, ale kvůli počasí ho vrátila zpátky. Nakonec se rozhodla pro růžovou kůži se zirkony ve tvaru písmene K.

Linda ještě zkontrolovala vlasy a mohlo se vyrazit. V předsíni si nazula teplé sněhule a Kimi zapnula nepromokavý obleček. Venku se ženili všichni čerti a Kimi se zapřela packami o práh dveří. „Nebuď srab,“ napomenula ji Linda a přetáhla si kapuci přes hlavu. Vyrazila vpřed a nebohou Kimi táhla na vodítku za sebou.

Vítr jí nadouval bundu, nahnědlá břečka nechutně čvachtala a Linda se proklínala za to, že nevzala Kimi ven hned, jak se vrátila ze školy. Pouliční lampy svítily, ale i tak jí chuchvalce mlhy naháněly hrůzu. Když si uvědomila, že v celé čtvrti nevidí ani živáčka, zahryzl se do ní strach. Kimi vnímala příjemné pachy, a tak očichávala každou píď.

Na křižovatce zatočila Linda doleva a Kimi pochopila, že se nejde do parku ani do lesa. Blížily se k domu Radka Beneše a Lindě se sevřelo srdce. Beneš je místní podivín a každý, kdo má psa, si s ním už užil svoje. Ačkoliv vypadá jako bezdomovec, patří mu prvorepubliková vila s rozsáhlým pozemkem. Kdysi výstavní sídlo zchátralo a dnes je z něj rozpadající se ruina. Zpustlá zahrada není ohraničená a tam, kde dříve stával plot, leží ztrouchnivělá prkna.

Místní vědí, že se mají Benešově zahradě vyhýbat, ale říkejte to jejich mazlíčkům. Lidí se Beneš straní, ale psy doslova nesnáší. Kolik pejskařů už zažilo, jak vybíhá z domu, mává brokovnicí a vyhrožuje smrtí všem, kdo se k němu přiblíží. Policie s ním nic nezmůže a nepomohly ani dopisy adresované radnici. Beneš je na svém a zákon porušují ti, kteří to nerespektují.

Linda Beneše několikrát zahlédla, jak se hrabe v hromadě poničených plechů, a začala ho podezírat, že je pravidelným návštěvníkem sběrných dvorů, kam odváží to, co ukradne nebo vyhrabe na skládce. Kimi si přidřepla u jednoho z prken a v přízemí se okamžitě rozsvítilo. Ze dveří vyběhl robustní chlápek ve špinavém vaťáku a čepici naražené do čela.

Muž popadl železnou tyč a hnal se přímo k nim. Lindě neušlo, že kulhá, a když ho ozářilo světlo pouliční lampy, uvědomila si, že má vaťák pocákaný blátem a ještě něčím, co vypadalo jako krev.

„Co tady děláš?“ zařval.

„Já… Já… Já…“ koktala a v záchvatu paniky drtila vodítko.

Beneš se rozmáchl železnou tyčí a praštil s ní do země kousek od Kimi. Fenka nadskočila a Linda se modlila, aby si nezačala hrát na hrdinku.

„Omlouvám se,“ zašeptala a marně bojovala se slzami.

„Tady nemáš co dělat,“ zavrčel Beneš a prohlížel si ji krhavýma očima. „Já tě odněkud znám,“ prohodil najednou a Lindě se roztřásla kolena.

Muž se k ní naklonil a ona z jeho dechu ucítila alkohol. Prudkým pohybem jí stáhl kapuci z hlavy a zamračil se.

„Ty jsi Dvořáková,“ konstatoval a uplivl si.

Nazelenalý hlen jí přistál na botě, ale neodvažovala se pohnout. Beneš se najednou začal chechtat. Smál se jako šílený, prohýbal se do všech stran a předváděl jí zkažené zuby.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přichází čas pomsty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.