Stanislav Češka

Smrt vilného cizince

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2018

Obálka © Zdenka Gelnarová, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8539-6 (epub)

ISBN 978-80-243-8540-2 (mobi)

Věnováno manželce Hance, prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy.

Knihu s úctou věnuji také všem policistům brněnského krajského ředitelství policie a policistům ze Zlína a Luhačovic, kteří se podíleli na úspěšném a brilantním vyřešení případu, který se stal inspirací tohoto románu.

Rád bych také poděkoval: panu plukovníku Luďku Blahákovi ze Služby kriminální policie a vyšetřování Brno za cenné informace o případu, který mě inspiroval k napsání této knihy, a o postupu vyšetřování tohoto případu; emeritnímu vrchnímu komisaři Vladimíru Matouškovi za informace z pozadí toho případu; panu nadpraporčíku Vaculíkovi z Obvodního oddělení Luhačovice – Policie České republiky za poskytnutí informací o historickém místopisu Luhačovic z doby, kdy se odehrává příběh popsaný v knize; paní Haně Slovákové, ředitelce Městského domu kultury Elektra Luhačovice a redaktorce Luhačovických novin za kopie těchto novin z doby, kdy se odehrává příběh popsaný v knize.

Výslovně bych si však dovolil zdůraznit, že jakékoliv případné nepřesnosti v popisu práce kriminalistů jdou výlučně na můj vrub a jsou daní za literární ztvárnění daného tématu.

Román, který právě začínáte číst, je inspirován skutečným případem vraždy, který úspěšně vyřešili kriminalisté z brněnské mordparty začátkem druhé poloviny devadesátých let minulého století. Samozřejmě se tak stalo za pomoci kolegů ze zlínské a luhačovické policie. Tam, kde postavy románu mají své skutečné předobrazy, jsem změnil jejich jména a občas i povolání a místa původu. Stejně tak jsem mírně pozměnil dobu, kdy se tento případ odehrál, a místo, kde se v Luhačovicích udála popisovaná vražda. Pokud vás bude blíže zajímat, „jak to bylo doopravdy“, nepřehlédněte krátký doslov v závěru knihy.

V každém případě si však dovoluji navíc zdůraznit, že i když je tento příběh založený na skutečných událostech, určité postavy, charakteristiky, události, dialogy a místa byly více či méně zbeletrizovány, případně vymyšleny pro účely literárního příběhu.

S ohledem k takové beletrizaci nebo literární fikci je jakákoliv podobnost se jménem, skutečným charakterem nebo historií jakékoliv osoby, živé či mrtvé, jakéhokoliv produktu či výrobku, jakéhokoliv tvora, věci či objektu, případně skutečné události dána pouze literárním zpracováním a nemá v žádném případě popisovat, případně odrážet jakoukoliv skutečnou postavu, charakter, historii, výrobek, věc nebo objekt.

1

Ten slunečný červencový pátek přímo zval k výletu a následnému dobrému dlabanci spojenému s příjemným lenošením.

Protože s Luckou máme oba to štěstí být sami sobě šéfy a jediní, kteří nám do toho mohou kecat, jsou naši zákazníci, rádi jsme vyslyšeli laškovné volání onoho lenošivého pátku.

Lucčina svatební agentura Šťastný start hodlala vyslat k budoucímu rozvodu další zamilovaný pár až příští týden a mě obcházel zločin a zločinci širokým obloukem, neboť přede mnou měli zřejmě respekt.

Vzhledem k tomu, že jsem díky uznalým zákazníkům z dobrodružných počátků své kariéry soukromého detektiva mohl až do smrti pracovat pouze pro radost, nebo taky vůbec nepracovat, což by mě však nudilo, a Lucka měla právě také volno, stáli jsme spolu před půl devátou u přístavního můstku lodní dopravy brněnského dopravního podniku v Bystrci a pozorovali, jak náš kamarád kapitán Jenda Horn mistrně přistál se svým korábem pojmenovaným Stuttgart.

Přehradními větry ošlehaný, neohrožený kapitán pevným krokem vystoupil na suchou zem, aby si před vyplutím ještě uvařil svůj obligátní půllitrák kafe bohatě dotovaného plnotučným mlékem.

Vzájemně jsme se pozdravili. Jenda Horn zmizel v odpočívárně lodních posádek a za pár minut na nás Jenda opět kývl a v doprovodu jeho a jeho kafáče jsme nastoupili na loď, prošli na její záď a tam po schůdcích vystoupali na horní palubu, kterou jsme se pak vydali mezi sedadly opačným směrem ke kormidelně.

Jak bylo při takových příležitostech naším zvykem, semleli jsme během dvouapůlhodinové cesty do Veverské Bítýšky a zpět všechno možné a nemožné.

Jak se daří Jendově rodině i nám, nejnovější drby z brněnského dopravního podniku i z brněnské galerky, stav zločinnosti ve střední Evropě a okolí, poslední výsledky prvoligové fotbalové Zbrojovky Brno, problémy vztahů mezi muži a ženami, případně mezi muži a muži a ženami a ženami, historky z pravěku brněnské lodní dopravy a řadu jiných šťavnatých i méně šťavnatých témat. Při tom všem Jenda ostřížím zrakem kontroloval svoji loď a její okolí a občas decentně, leč rázně sprdnul neukázněné cestující nehodlající přes výrazné upozornění na ceduli umístěné na každém přístavišti opustit přístavní můstek do té doby, než loď přistane a bude bezpečně připoutána.

Jako vždy nám prostě s Jendou cesta utekla jako voda. Voda, po které jsme se plavili. Když jsme posléze, už opět v bystrckém přístavišti, v Jendově doprovodu opouštěli jemu svěřenou loď, kterou si hýčkal jako své další dítě, zdálo se mi, že si nás na přístavním molu prohlíží jakási žena. Protože jsme se však loučili s Jendou, nevěnoval jsem tomu pozornost.

2

Jakmile jsme se potom s Luckou vydali zpět k Bystrci, abychom příjemně poobědvali v naší oblíbené hospůdce U Pepy, kde nás už čekali její majitelé a naši dlouholetí přátelé Josef a Alena Kroupovi, najednou se ta paní u nás objevila.

Poněkud udiveně jsem si ji prohlížel, protože mi byla nějak povědomá, ovšem vůbec jsem nebyl schopný ji někam zařadit.

Žena asi čtyřicetiletá, něco přes sto sedmdesát centimetrů vysoká, trošku při těle, ale ne moc, prostě jak by řekl můj velký literární hrdina a kolega detektiv Philip Marlowe, kompletní souprava oblin a křivek. Světlé, lehce vlnité husté vlasy dlouhé po ramena dotvářely celkově příjemný pohled na onu dámu.

Lucka se pobaveně a zároveň zvědavě, jak jsem nemohl přehlédnout, koukala, jak udiveně zírám na tu ženu. Ta evidentně věděla, kdo jsem já, a bylo jí jasné, že já nemám vůbec tušení, kdo je ona.

O kousek dál stál poněkud nesměle vypadající mužský spolu s dvěma děvčaty, jedním něco nad deset, druhým něco pod deset let. Všichni tři evidentně patřili k ženě, která se na mě nesměle pousmála a stejně nesměle pronesla: „Moc se omlouvám, pane kapitáne, že vás tak přepadám. Jen jsem vás však chtěla pozdravit a pochlubit se. Trošku se pochlubit.“

V té chvíli jsem už asi vypadal jako naprostý pitomec. Pochopil jsem, že ta žena zřejmě kdysi patřila k mým, jak bych to zdvořile formuloval… Prostě patřila k těm, kteří se i mojí zásluhou dostali do kriminálu.

Většinou mě za to nejprve nechválili. Zpočátku byli naštvaní na celý svět a na mě a mé kolegy zvlášť. Posléze však většinou hlavy vychladly a dotyční uznali, že jsem jednal, jak jsem jednat musel, a oni dopadli, jak také museli dopadnout za to, co spáchali. I když třeba veřejně nepřiznali, že provedli, za co byli odsouzeni. Jen minimum podobně postižených vylezlo po kratším či delším čase z kriminálu a stále jimi cloumal vztek.

To však určitě nebyl případ ženy přede mnou. Znovu jsem si ji pozorně prohlédl. Přitom jsem si všiml, že na levém prsteníku měla stejný snubní prstýnek, jaký zdobil prst opodál stojícího partnera té ženy. Byli tedy manželé. A ta dvě děvčata zřejmě jejich děti. I když… Kdo dneska ví. Žena mě nejistě pozorovala a v té chvíli si nepochybně nebyla jistá, jestli byl dobrý nápad hlásit se ke mně. Mně jí začalo být trochu líto, protože se chovala nesmírně zdvořile a já jí oplácel svojí nevědomostí. Ještě jednou jsem se pozorně zadíval do jejího obličeje a v té chvíli mi začalo v hlavě svítat.

3

Zřejmě bylo vidět na výrazu mého obličeje, že ji začínám poznávat.

Žena se znovu usmála a tiše řekla: „Teď jsem vdaná a jmenuji se Drábková. Jinak než jste mě poznal.“

Napolo se obrátila a ukázala na trojici za sebou:

„Tam – to je manžel Richard a naše dcerky. Ta starší se jmenuje Andrea, mladší je Romanka. Obě ještě chodí na základku. A učí se dobře. Mají skoro samé jedničky. Dělám, vlastně s manželem děláme všechno proto, aby neopakovaly mé chyby.“

Zeptal jsem se tak tiše, aby to nedolehlo až k její rodině:

„Ví váš manžel a vlastně i vaše dcery o vaší minulosti?“ Paní Drábková bez rozpaků přikývla: „Manžel je zlatíčko. Moc mně pomohl, že jsem se z těch, s prominutím sraček, do kterých jsem zabředla, vyhrabala. Poznali jsme se ještě, když jsem byla v kriminále.“

Trochu s rozpaky jsem se zeptal: „Co? On taky…“ Žena se usmála: „Ale kdepak. To bylo na inzerát. On za mnou začal jezdit na návštěvy. Pak nám povolili nestandardní návštěvu, protože jsem byla naprosto bezproblémový vězeň. No, a byla z toho Andrejka. Nakonec mě předčasně podmíněně propustili a my se vzali. Od té doby spolu spokojeně žijeme. Pak přišla ještě Romanka. Když holky povyrostly, tak jsme jim jednou řekli, co byla máma zač a jak jí táta pomohl. Náhoda je blbec a napadlo nás, že jednou můžeme na někoho narazit, kdo by chtěl ublížit, holkám to řekl a…“

„Stalo se vám něco podobného?“

„A víte, že ano, pane kapitáne?“ ušklíbla se paní Drábková. Potkala jsem jednou bývalou spoluvězenkyni. Byla na drogách, chtěla ze mě tahat prachy.

Vypozorovala, kam chodí holky do školy. Vyčíhala si mě kousek od našeho domu a prý jim řekne, co jsem zač, když jí nebudu platit.“

„Asi jí to nevyšlo…,“ poznamenal jsem s úsměvem.

„No to teda ne,“ rozohnila se žena přede mnou, „už jsem jí chtěla pár vrazit, ale měla bych z toho nejspíš problémy. Ani jedna jsme si nevšimly, že se u nás objevila Andrejka. Já měla nejprve strach, co ta moje hádka s tou důrou s dcerkou udělá. Ona však v té chvíli najednou byla jako dospělá. Té ženské řekla, že všechno ví a ať dá mámě pokoj. Tak ona odešla a my si s Andrejkou poplakaly. A já byla najednou moc pyšná a vděčná, jak moudrou dcerku mně osud nadělil.“

„A co děláte, pokud se mohu zeptat?“

„Já si ještě v kriminále začala dělat střední ekonomickou, až venku jsem odmaturovala. Teď pracuji jako sekretářka ve firmě, kde je manžel projektant. On je stavař.“

„A jestli mohu být ještě zvědavý,“ trochu rozpačitě jsem položil další dotaz, „kde žijete? Vrátila jste se zase domů?“

„Kdepak, to by nebyl dobrý začátek, pane kapitáne,“ zavrtěla žena hlavou, „odstěhovali jsme se do Prahy, na Jižní Město. A tady v Brně jsme s holkami na prázdninovém výletu.“

Pak se najednou chytila za pusu a omluvně pronesla:

„Ježíši, já jsem husa. Vy už dnes budete asi plukovník nebo něco podobného.“

Uculil jsem se: „Kdepak, milá paní Drábková. Všechno je jinak. Já už dnes jsem pouze emeritní kapitán. Ten váš případ byl pro mě loučení s policií. Do druhé poloviny devadesátých let jsem už vkročil jako civil. Stal jsem se soukromým detektivem, kterým jsem vlastně dodnes. A tady ta milá paní je moje partnerka Lucie.“

Nakonec jsme si všichni potřásli rukama, popřáli si příjemný den a rozešli se za svým. Drábkovi na loď, tedy parník, jak ta elektromotorem poháněná plavidla v Brně nazýváme, a my dva s Lucií na oběd ke Kroupům.

A já měl v té chvíli takový povznešeně příjemný pocit z toho, že alespoň někdo, na jehož odsouzení jsem měl nezanedbatelný podíl, v kriminále dostal rozum, začal nový život a do toho starého se už, jak to tak alespoň vypadá, za žádnou cenu nehodlá vrátit.

4

Zanedlouho jsme pak už s Luckou seděli u svého oblíbeného stolu v hospůdce manželů Kroupových, před námi postupně se vyprazdňující mísy se specialitami paní Aleny. Z první mísy mizelo smažené jehněčí a z druhé, ze které její obsah mizel stejným tempem, se do našich žaludků stěhoval nepřekonatelný bramborový salát Aleny Kroupové, jehož recept podědila po své prababičce, jak jsme věděli. K tomuto pošušňáníčku jsme popíjeli láhev růžového modrého portugalu, který si Pepa Kroupa vozil přímo od jednoho vinaře ze Strážnice.

Jako obvykle při podobných příležitostech toho moje štíhlá partnerka zbouchala víc než já, kus statného mužského, který se nestačil divit, kam to v jejím útlém těle mizí a jak je možné, že nevypadá jako soudek, i když sportu dá jen zlomek toho co já.

Kdybych se totiž cpal tak jako moje milovaná Lucie a pohyboval se tak málo jako ona, asi bych už neprošel dveřmi. Jo, to jsou záhady života.

Když se mi podařilo uzmout poslední kousek jehněčího a poslední trochu salátu na můj talíř, Lucka se na mě zaškaredila a výsledkem byla prosba k Pepovi Kroupovi, aby nám ještě donesl trochu jehněčího, ždibec bramborového salátu a další láhev vynikajícího vína. Než se tak stalo, Lucka si vydechla, zkoumavě se na mě zadívala a zeptala se: „Co byla zač ta paní u bystrckého přístaviště? Pokud jsem to dobře pochopila, tak jsi ji kdysi přivedl do kriminálu. Nebo se snad mýlím?“

Pousmál jsem se: „To se nemýlíš, Lucko moje milá. A vlastně i trochu mýlíš.“

Moje přítelkyně svůdně zamrkala dlouhými řasami a vykulila na mě svá světle modrá kukadla, která jsem na ní, samozřejmě i kromě jiných věcí, pořád šíleně miloval. Udiveně prohlásila: „Teď jsi mě tedy úplně zmátl. Tak dostal jsi tu paní do kriminálu, nebo nedostal? Jak o vlastně bylo?“

Mírně jsem se na chvíli zasnil a zavzpomínal na tu dobu.

Pak jsem pomalu řekl: „On to byl můj poslední případ u policie. Bylo to v Luhačovicích koncem roku 1995. Na začátku prosince. A já 31. prosince u policie skončil. Dobře už víš za dobu našeho soužití z mého vyprávění, že práce kriminalisty na případu nekončí dopadením pachatele. To se může udát někdy třeba i na samém začátku případu. Na rozdíl od většiny detektivek. Než se dopracuješ ke konci, tedy ke konci pro zúčastněné na vyšetřování… I když i tak to často konec nebývá…“

Lucka mě zvědavě pozorovala a skočila mi netrpělivě do řeči: „Už zase začínáš být poněkud záhadný.“

„No jo, máš pravdu,“ musel jsem uznat a snažil se vysvětlit, co jsem měl na mysli. „Chtěl jsem prostě říct, že můžeš mít pachatele, který se ti třeba i přizná. Jenže to nestačí. Musíš to prostě všechno zúřadovat. Vyhodnotit všechny důkazy, prokázat, jak se vyšetřovaný trestný čin udál. Což znamená mimo jiné, že musíš do věci zaangažovat nejrůznější forenzní experty, kteří vyhodnotí nasbírané stopy…“

Zvědavě poslouchající Lucka přikývla: „Aha, myslíš třeba otisky prstů…“

Přikývl jsem: „No třeba. Máš také třeba stopy krve z místa činu. Takže se musí určit, komu patří, což je práce pro biology a genetiky. Máš třeba otisk obuvi v kaluži krve na místě činu, takže nastupuje trasolog a tak dál. Musíš prostě dokázat, že ti dotyčný obviněný nekecal při svém přiznání a při popisu toho, co se mělo stát. Obviněný musí být podroben psychologickému a psychiatrickému vyšetření, aby se určilo, jestli byl při smyslech, jestli věděl, co dělá, zda je u něj možná náprava a resocializace. A teprve tehdy, když máš všechno v kupě, můžeš poslat státnímu zástupci návrh na podání obžaloby, na jehož základě on tu obžalobu vypracuje. A konečně potom se jde k soudu. V lepším případě toho obžalovaného soud už odsoudí, případně to odsouzení ještě potvrdí vyšší soudní instance a ty se můžeš věnovat jiné práci. V horším případě soud obžalovaného neodsoudí a tvoje práce pokračuje.“

5

„Což znamená?“ zeptala se Lucka.

„Což znamená, že normálně pokračuješ dál. Tuhle výpověď je třeba upřesnit, tenhle odebraný vzorek znovu vyhodnotit, tamtoho svědka ještě jednou vyslechnout a podrobněji se jej vyptat na to nebo ono. Jak si prostě přeje soud nebo státní zástupce. A někdy i ty přijdeš s nápadem, co ještě udělat, aby ten gauner nebo gaunerka konečně dostali, co zasluhují. A nejhorší bývá to, když se ti dotyčný výtečník i jeho advokát v podstatě smějí do ksichtu. Ty víš, že máš pachatele, ovšem dokázat mu to nemůžeš. Platí prostě dvě staré pravdy v té kriminalistické práci – myslet znamená s prominutím hovno vědět. A pouze vědět, že před tebou je pachatel, ti, opět s prominutím, je hovno platné. Musíš mu jeho čin dokázat. Pokud se ti to nepovede, potom soudce se holt musí zachovat podle zásady ‚in dubio pro reo‘.“

„V pochybnostech ve prospěch obžalovaného,“ špitla Lucka.

„Přesně tak, ty moje znalkyně latiny,“ uculil jsem se, „pokud o vině souzeného existují pochybnosti, které nelze odstranit, soud rozhoduje ve prospěch obžalovaného. Pravda, občas je otázka výkladu, co takové pochybnosti jsou. Soudce to může vidět jinak než státní zástupce a policista.“

Uculil jsem se ještě jednou a dodal: „A pokud, nedej Bože, zmrvíš některé části vyšetřování, případně se nedržíš litery zákona, pak ti buď země lehká a Bůh spolu s tvými šéfy milostiv. Zvlášť tehdy, pokud stojíš spolu se státním zástupcem proti schopnému advokátovi, který si vás labužnicky vychutná.“

„To se ti také někdy přihodilo?“ pobaveně se zeptala Lucka.

Otřásl jsem se štítivě: „To naštěstí ne. Nikdy.“

„Nemůže být soudce třeba také motivován, aby takové pochybnosti viděl?“ s jistou dávkou ironie se ptala dál Lucka.

Varovně jsem napřímil pravý ukazovák a děl: „Tak tohle jsem neslyšel a neopovažuji se to vyslovit.“

„Ale zažil jsi to,“ nedala se Lucka.

S trochou neochoty jsem musel přiznat: „Pravda, v první polovině devadesátých let bylo možné cokoliv.“

„A dnes?“ dotírala neodbytně moje krásná a chytrá přítelkyně.

Pokrčil jsem ramena a poněkud rozpačitě připustil:

„No, možné je všechno. Ovšem na krajské úrovni, kde jsem se jako policajt pohyboval a vlastně většinou pohybuji i dnes jako soukromý detektiv, jsou tyhle problémy, pokud tedy náhodou jsou, asi spíš u majetkových deliktů. Taková ta klasika. Dotyčný není a nebyl podvodník, pouze mu nevyšel podnikatelský záměr a podobně. Pravda ovšem je, že někdy také narazíš na soudce, který tu svoji práci dělá co možná nejzodpovědněji, ovšem ne tak zcela chápe důkazy, které mu předkládáš. I na takový problém můžeš narazit a těžko jej pak se státním zástupcem zdoláváte. Nevím, jestli jsem ti už nevyprávěl o tom, jak mi můj přítel a nástupce na postu šéfa brněnské mordparty Jarda Motl kdysi líčil své setkání s jedním takovým soudem, který jaksi nerozuměl tomu, co říkají záznamy operátora telekomunikačního provozu o pohybu vlastníka daného telefonu. Tenhle záznam byl jedním z řetězce nepřímých důkazů usvědčujících jednoho vraha. A protože tomu soudce nerozuměl, trvalo to šest let, než ten vrah dostal, co mu patřilo. Potíž tehdy ani nebyla tak v tom, že tomu soudce nerozuměl. On si to ani nechtěl nechat vysvětlit.“

Lucka se uštěpačným tónem zeptala: „Ten soudce tomu tehdy nerozuměl, nebo nechtěl rozumět?“

Usmál jsem se: „Je mi jasné, kam svojí otázkou plnou ironie zase míříš. Ovšem podle Jardova vyprávění byl ten soudce starší pán před důchodem a rozvoj techniky šel tak trochu mimo něj. Už je mimochodem dávno v penzi.“

„Děkuji za přednášku,“ prohlásila s úsměvem Lucka a bylo na ní vidět, že to myslela upřímně, protože ji to mé vysvětlování evidentně zaujalo.

Jenže Pepa Kroupa donesl další dávku jídla, což alespoň částečně žravou Lucku přibrzdilo. Tedy přibrzdilo v hovoru, nikoliv v jídle.

6

Než si dala do pusy další sousto jehněčího s bramborovým salátem, stačila mě obdarovat úsměvem a zabránit mi v prvním kousnutí dotazem: „Zamluvili jsme však moji původní otázku. Dostal jsi tedy tu paní z přístaviště do kriminálu, nebo nedostal? Jak to vlastně bylo?“

S trochou nostalgie a náhlé zádumčivosti z pocitu, že jsou věci, které se už nevrátí, jsem děl: „Bylo to tak, jak jsem říkal té paní – ten její případ byl pro mě loučením s policií. Už mně běžela výpovědní lhůta a já věděl, že za necelý měsíc od onoho mordu půjdu do civilu. Vlastně by bylo rozumnější už tohle vyšetřování přenechat někomu z mých tehdejších podřízených. Já se však rozhodl, že se ještě pustím do svého posledního policejního případu a po mém odchodu jej převezme a dokončí Jarda Motl, se kterým jsme to vyšetřování začali. Protože Jarda byl a je kamarád, nebyl s domluvou problém. S elánem jako zamlada jsem se tedy dal do vyšetřování…“

Lucka polkla a přerušila mě dotazem: „Počkej, ty jsi byl přece šéf mordparty. To jsi své podřízené pouze neřídil a také sám vyšetřoval?“

„Dobrá otázka,“ uculil jsem se a hned Lucce objasnil, jak to bylo. „Jako šéf bych ani vyšetřovat nemusel a mohl své podřízené pouze řídit a tu a tam přispět radou. A nádavkem je třeba ještě trochu buzerovat. Jenže tohle rozumný šéfík nedělá.“

Lucka přibrzdila ruku s vidličkou směřující k jejím ústům a udiveně se zeptala: „Proč? Když je to šéf.“

„Z prostého důvodu. Znelíbíš se nadřízeným a přijdeš o svoji šéfovskou sesli. Pak je dobré nevyjít ze cviku. A nemít problémy opět se zařadit mezi bývalé podřízené, samozřejmě. A potom tu byl ještě jeden důvod. Alespoň u mě. Prostě mě ta práce bavila. Takže jsem si od toho šéfování potřeboval občas dáchnout. Vyvětrat si hlavu. Tenhle luhačovický případ však byl něco jiného. Prostě jsem chtěl ještě jednou, naposledy zažít atmosféru vyšetřování. Už jsem byl rozhodnutý pokračovat jako soukromý detektiv. Jenže mi bylo jasné, že soukromý detektiv není policajt. Dostane se pouze tam, kde jej policie strpí.“

Lucka se chápavě usmála a řekla: „Takže prostě ses chtěl naposledy v životě pustit do regulérního policejního vyšetřování vraždy.“

„Tak nějak,“ přitakal jsem a dodal, „jak jsem se na tom domluvil s Jardou, mým cílem bylo udělat do toho mého odchodu od policie co nejvíc. A hlavně najít vraha. Jinak mi bylo jasné, že za ten necelý měsíc to vyšetřování rozhodně neuzavřu a neskončím návrhem na podání obžaloby. To prostě nebylo časově možné. Dokončit vše a doputovat s tím případem k soudu už pak mělo být na Jardovi. A já mu byl a dodnes, i když už od té doby uplynulo pomalu dvacet let, jsem vděčný, že mi to umožnil. I když mě už tehdy poměry u policie hodně štvaly, přece jen jsem tu práci měl moc rád.“

Po tomto svém vyznání jsem s hrůzou zjistil, jak Lucka pročistila nově přinesené mísy. Moc tam toho opět nezbylo.

Lucka se ironicky zašklebila a zeptala se: „Ještě bys něco snědl, můj milý detektive, že ano?“

„To si piš,“ odvětil jsem rázně, „jen nevím, jestli mi to dovolíš.“

Lucka velkomyslně pronesla: „Ale to víš, že ano, miláčku. Ještě si přiobjednáme, já se už budu brzdit, protože tě jednak miluji a hlavně už začínám mít dost. Ty se ještě nadlábneš, abys měl síly v naší posteli a potom hlavně také k vyprávění. A vylíčíš mi, jak to s tím tvým posledním případem u policie bylo.“

Souhlasně jsem přikývl, co mi také jiného zbývalo. Prohlásil jsem: „Jak si přeje dáma mého srdce. Povím ti všechno, co jsem kolem tohoto případu zažil nebo se dozvěděl při vyšetřování.“

Když jsem si potom už doma, jak bylo naším zvykem při těchto našich příležitostech, spoře oděnou Lucku, třímající v rukou láhev vína a dvě skleničky, vynesl do patra mého domu, kde jsme měli ložnici, a když jsme se nejprve věnovali tomu, co se v ložnici, tedy kromě spánku obvykle provádí, nalil jsem oběma víno a dal se do vzpomínání na dění kolem vraždy, ke které došlo v Luhačovicích koncem roku 1995…

7

Luhačovice, červen 1995

Michaela Koptová stála rozmrzele na kraji Újezdce u výpadovky na Luhačovice. Kdyby se nezakecala na nádraží v Újezdci, neujela by jí lokálka do Luhačovic. A teď, jako na potvoru, jí nikdo nechce zastavit. Asi se bude muset vrátit zase na nádraží, aby jí neujel i ten další vlak.

Zklamaně se dala do pohybu zpět směrem k Újezdci, když vedle ní najednou zastavil bílý automobil Opel Astra. Jeho řidič spustil pravé okénko, trochu se k němu naklonil a zahlaholil: „Dobrý den, slečno, nechcete náhodou někam svézt? Mám ten pocit, že tu stopujete.“ Z češtiny byl slyšet jakýsi cizí přízvuk, ovšem jinak byla na cizince docela dobrá, jak si Michaela řekla. Zastavila se, sklonila se k okénku a v té chvíli cizincovy oči zcela nepokrytě zamířily k hlubokému výstřihu její halenky. Michaela svá ňadra nepředvedla úmyslně, ovšem když už tato situace nastala, nedělalo jí to žádné problémy. Měla pěkné tělo, dobře to věděla, nestyděla se za ně, a když bylo třeba, dokázala svých fyzických schopností bez skrupulí využít.

Z auta si ji prohlížel šedesátník, trochu při těle, s pleší orámovanou tmavě hnědými vlasy. Moderní, ale elegantní oblečení a kovové brýle mu dávaly vzhled profesora na penzi. Kdyby ovšem nebylo toho poněkud lačného pohledu do jejího výstřihu.

Oči jí sjely k zadnímu sedadlu auta, před kterým byl složený invalidní vozík.

Cizinec si všiml jejího pohledu a pověděl jí: „Už léta trpím chorobou Charcot-Marie-Tooth.“

Chápavě přikývla: „To je mi líto. Syndrom CMT není nic příjemného.“

Cizinec se udiveně zeptal: „Vy jste doktorka? Lidem to CMT obvykle nic neříká, pokud se s tou nemocí ovšem neseznámili třeba v rodině.“

Michaela Koptová se zasmála: „Kdepak doktorka, jsem fyzioterapeutka a pracuji v Luhačovicích. S nemocnými trpícími neuropatií jsem se během své praxe už víckrát setkala.“

Cizinec pokývl a zeptal se: „Neodpověděla jste mi, jestli chcete svézt.“

„Záleží na tom, kam jedete, pane…?“

„Salvatore Carducci, jméno mé.“

„Michaela Koptová. Vy jste asi cizinec. Mluvíte však dobře česky.“

„Už se do vaší země jezdím léta léčit, tak jsem se naučil váš jazyk. Je to tak jednodušší pro mě i lidi kolem. A jedu do Luhačovic. Jsem tam právě na léčení. Vy máte, hádám, stejný cíl. Podle toho, na které straně silnice stopujete.“

Usmála se a přikývla: „Máte pravdu, ujel mi vlak a nechtělo se mi čekat na další.“

„Tak si přisednete?“

„Když budete tak laskavý,“ usmála se znovu Michaela Koptová a nasedla do auta.

8

Po chvilce se Ital zeptal: „Mohu vás pozvat na oběd?“ Michaela Koptová otázku po hladovém cizincově pohledu do svého výstřihu čekala a, upřímně řečeno, překvapilo by ji, pokud by nepřišla.

I když to bylo spíš divné, na Salvatora Carducciho doposud v Luhačovicích nenarazila, ovšem už víckrát slyšela o postarším Italovi, který se nejen v Luhačovicích opakovaně léčí se svojí nepříjemnou nemocí, se kterou se snaží vyrovnávat, jak to jenom jde. A která mu neubírá na životním optimismu a především sexuálním apetitu.

Z lázní do lázní za ním putovala jeho přezdívka Gíno, daná tím, že ženy jaksi sexuálně mu nakloněné obdarovával džínami, které vozil ze své domoviny.

Michaela Koptová měla zrovna průvan v peněžence. Pokud šlo o sex, nebyla nijak prudérní, ten Ital sice nebyl žádný Marcello Mastroianni, ale na svůj věk nevypadal zase tak úplně nejhůř, oblečený byl pěkně, takže kdyby setkání s ním hodilo nějakou tu korunu…

Docela jí tedy Italova nabídka přišla vhod. Teď ještě byla zvědavá, jestli zůstane pouze u oběda. Pokud ano, zase by to taková tragédie nebyla. Měla dnes volno a stejně se chtěla někde zastavit na jídle. Takže pokud nic jiného, alespoň se naobědvá.

Protože však samozřejmě nechtěla dávat najevo, že jí Italova nabídka přichází vhod, ušklíbla se a rozpačitě pověděla: „Já nevím, jste velice laskavý, pane Carducci…“

Ital se přímo thymolinově usmál a rychle řekl: „Salvatore, pro vás pouze Salvatore.“

Michaela Koptová se téměř neznatelně, jen tak, aby si nezadala, pousmála a upejpavě opáčila: „No dobrá, můžete mi také říkat Michaelo.“

Ital opět odhalil v úsměvu svůj bezchybný chrup a opakoval otázku: „Jak to tedy provedeme s tím obědem?“

Michaela Koptová si připomněla svoje dívčí léta a vcelku úspěšně se jí podařilo napodobit svoji tehdejší stydlivost, kterou však, pravda, poměrně brzy pozbyla. Váhavě odpověděla: „Když jinak nedáte, Salvatore, bude mi potěšením s vámi poobědvat.“

Salvatore Carducci přikývl a tónem, ze kterého bylo znát, že jej Michaelin souhlas potěšil, navrhl: „Co byste řekla tomu najíst se v penziónu Oáza. Já tam osobně jídávám pravidelně. Jídlo je moc dobré a obsluha velice slušná.“

Michaela přikývla: „Proč ne. Občas se tam také zastavím.“

Až k penzionu už vedli pouze všeobecnou zdvořilostní konverzaci. Michaela Koptová na sobě nedávala nic znát, v duchu si však říkala, že pověst toho Itala zřejmě bude podstatně bouřlivější než on sám. Jejich debata byla vhodná i pro návštěvu nedělní školy nebo počestného dívčího internátu. Počasí, úroveň lékařské a rehabilitační péče v naší zemi. Nejvíce pikantní pak byla debata o kvalitě luhačovických restaurací.

Michaela Koptová tak byla čím dál víc přesvědčená, že si s tím Italem příjemně popovídá, dobře se nají a ušetří tak alespoň za oběd. No, proč ne. Také by to nebylo k zahození. V její současné situaci i ten oběd bodne.

9

Oba si dali roštěnou na houbách s knedlíky. Jídlo bylo velice dobré. Salvatore objednal Michaele bílé víno z Čejkovic a sám popíjel pomerančový džus.

U oběda pokračovali v nezávazné konverzaci.

Když už byly jejich talíře pomalu prázdné a Michaela se připravovala na to, že poděkuje a rozloučí se, najednou pochopila, že přichází to, nač celou tu dobu čekala a snažila se to nedat najevo.

Salvatore se na ni zkoumavě a dlouze zadíval, až se musela, tentokrát s opravdovými rozpaky, nesměle pousmát, a zeptala se jej: „Copak? Mám sazi na nosu? Nebo se vám na mně něco nelíbí?“

„Naopak, líbíte se mi celá a moc. Kromě toho se s vámi moc příjemně povídá,“ namítl Salvatore.

Zapýřila se: „To mě těší. Jste také příjemný společník.“

Salvatore ji ještě chvíli mlčky pozoroval a pak se jí zeptal: „Mohu vás o něco požádat?“

„Oč jde?“ zdánlivě nezúčastněně se zeptala a v duchu si řekla, že je to tady.

„Nechtěl bych vás urazit a k ničemu vás nechci nutit. Když řeknete ne, tak to pochopím a v dobrém se s vámi rozloučím.“

„Vy jste přímo tajemný,“ uculila se, „nemám pocit, že byste mě k něčemu nutil. Jsme na veřejnosti v restauraci. Když se budu chtít zvednout, prostě se zvednu a odejdu.“

„Tak dobrá, jsem rád, že má slova berete takto,“ ulehčeně opáčil. „Mohl bych vás pozvat k sobě domů?“

„A co tam budeme dělat?“ zeptala se a snažila se usilovně, aby její hlas zněl hodně naivně.

„Mám doma výborné italské víno… No, a také bychom si mohli odložit a udělat hezky…“

Zamrkala svými dlouhými řasami a pomalu namítla:

„To mi říkáte jenom tak…“

Pokrčil ramena: „Vlastně ano. Jak říkám, k ničemu vás nenutím. Vše by samozřejmě bylo ve vší počestnosti, ochrany doma mám…“

Zavrtěla hlavou: „Když já nevím… Co mi tady navrhujete, je takové… Takové poněkud neočekávané.“

V duchu zapřemýšlela, jestli ji alespoň trochu prokoukl, nebo věří jejímu váhání a rozpakům. Když se však pozorně zadívala do jeho očí, viděla zase ten pohled zamířený do výstřihu její tenké letní halenky, kterou na vhodných místech i přes podprsenku napínaly její pevné bradavky, na které se nemusela dívat a dobře je cítila. Postupně ji totiž ten vilný Ital začínal vzrušovat. Ovšem pouze pro potěšení se s ním pomilovat nehodlala.

Salvatorův pohled na její výstřih byl ještě o stupínek hladovější. Skoro nedočkavě vyhrkl: „Samozřejmě bych tu laskavost od vás nechtěl zadarmo. Mám doma ty nejmódnější dívčí džíny od nás z Ligurie a k nim bych vám přidal ještě na útratu pět set korun.“

Řekla si, že tohle by mohl být dobrý začátek další konverzace u Salvatora doma. Ovšem peněz z něj musí vyrazit víc.

Když už on ležel na posteli, kam mu pomohla oděnému už jenom ve spodním tričku a ona před ním stála pouze v kalhotkách, hladově pozoroval její pevná ňadra, oblé boky a dlouhé štíhlé nohy. Prostě dokonalou postavu třiadvacetileté ženy náramně dobře si vědomé svých fyzických předností.

Nedočkavě ji vyzval: „Tak už ke mně pojď. Prosím.“

Začala si stahovat kalhotky, ovšem v nejlepším, tedy v nejlepším pro Salvatora, protože kalhotky to hlavní ještě stále zakrývaly, přestala a s náhlou vyzývavostí mu řekla: „Džíny jsem si už vybrala, teď mi dej ještě ty peníze.“

Sáhl pod polštář, kam si předtím zastrčil peněženku a vytáhl pětistovku.

Michaela zavlnila boky a potom na Salvatora zamířila svůj dokonale nalakovaný nehet na ukazováku: „Pokud si ty kalhotky mám sundat a ty vidět a hlavně užít si, co je pod nimi, dáš mi ještě jednu pětistovku. Hned. A až skončíme, vyberu si ještě jedny džíny.“

Salvatore Carducci byl od přírody poněkud spořivý. Ovšem právě v této chvíli jeho vztyčený úd dával najevo, jak je jeho pán nedočkavý na chvíli, až u něj v lůžku přistane Michaela.

Na chvilku se zaškaredil, ovšem téměř nahá mladá žena před ním prostě v jeho očích neměla chybu, a tak s těžkým vzdechnutím vytáhl druhou pětistovku, podal Michaele obě bankovky a rezignovaně ji vyzval: „Tak už pojď. Ty džíny si vybereš pak. Víš, kde jsou.“

„Děkuji, ty můj italský cukroušku,“ zaševelila Michaela, vzala obě bankovky, zastrčila je do peněženky, kterou měla v kabelce, a potom si už pod hladovým pohledem Salvatora Carducciho vysvlékla konečně svoje kalhotky…

10

Luhačovice, srpen 1995

Karin Holasová, která měla zrovna po čase volný víkend, bloumala bezcílně po Masarykově ulici. Zastavila se před jednou z cukráren a mlsně se zadívala na vystavené zákusky. V duchu si říkala, že dva, tři zákusky a k nim jedna, dvě kávy by neuškodily.

No jo, jenže to by jí nezbyly peníze na večer na posezení s partou v restauraci U Zubra. Ještě chvíli si prohlížela zákusky, nakonec se obrátila a chtěla se vydat směrem ke kolonádě.

Najednou vedle ní zastavil bílý vůz Opel Astra. Dobře to auto znala. Patřilo Italovi Salvatoru Carduccimu, který byl pravidelným návštěvníkem luhačovických lázní a se kterým se seznámila díky své kamarádce Míše Koptové.

Ital stáhl okénko, napolo vystrčil hlavu, přátelsky se zazubil a svojí slušnou češtinou pozdravil: „Dobrý den, slečno Karin. Na procházce?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smrt vilného cizince.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.