Společníci

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fantomprint.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

R. A. Salvatore

Společníci – e-kniha

Copyright © FANTOM Print, 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Drizzt Do’Urden

v nakladatelství FANTOM Print

Temný elf

Legenda o Drizztovi 1: Domovina

Legenda o Drizztovi 2: Vyhnanství

Legenda o Drizztovi 3: Útočiště

Planina ledového větru

Legenda o Drizztovi 4: Magický krystal

Legenda o Drizztovi 5: Stříbrné prameny

Legenda o Drizztovi 6: Rubínový klenot

Drowův odkaz

Legenda o Drizztovi 7: Odkaz

Legenda o Drizztovi 8: Bezhvězdná noc

Legenda o Drizztovi 9: Obklíčeni temnotou

Legenda o Drizztovi 10: Cesta k úsvitu

Temné stezky

Legenda o Drizztovi 11: Tichá čepel

Legenda o Drizztovi 12: Páteř světa

Legenda o Drizztovi 13: Mečové moře

Legenda o Drizztovi 14: Příběhy o Drizztovi

Lovcovy čepele

Tisíc orků

Osamělý drow

Dva meče

Změna

Král orků

Král pirátů

Král duchů

Žoldáci

Služebník krystalu

Slib Čarodějného krále

Cesta patriarchy

Neverwinter

Gauntlgrym

Letohrad

Charonův spár

Poslední hranice

Rozervání

Společníci

Kodex společníků

Noc lovce *

* Připravujeme

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga Forgotten Realms a Wizards of the Coast jsou chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Copyright © 2013 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Tyler Jacobson

Translation Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7594-010-0 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-739-8953-8 (ePUB)

ISBN 978-80-739-8954-5 (Mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Po započetí zkoušek,

v zoufalé samotě rozervané duše

lovec čeká sám.

Společníci povstanou

z pevných vazeb osudu

a spojí se proti společnému nepříteli.

Po sestupu stínů,

v neochvějném paktu s peklem

prokletí bratři loví,

a bohem zrozený se objeví,

vychovaný v růžemi požehnaném opatství,

povstane, aby uvolnil božskou jiskru.

Po začátku sklizně

v chladné, ponuré misi plné nenávisti

stínoví ženci pátrají.

Protivník bojuje

s démony zplozenými nepřáteli

proti zákeřným úkladům pekla.

Po zrození smršti,

až bezcitné, bouřlivé vody začnou stoupat,

slíbená naděje stále září.

A trhač pohlédne

za úsvitu zrozenému do očí

a promění tmu ve světlo.

Po prohrané bitvě,

zbrázděnými bojišti pochodovat

budou nevědomé legie veteránů,

strážce ale uprchne s dříve tak

pyšným členem královského rodu

a chránit bude křehké srdce oddanosti.

Po příchodu konce,

v ledu uvězněné hvězdy znehybní,

objeví se trojí hrozba

a herold ohlásí

ve válkou navozené mizérii

smrt jednoho věku.

Sepsáno Elliandrethem z Orišáru asi 17 600 DL

Tato kniha je věnována všem, kdo věří, že být hrdinou neznamená mít největší meč, nýbrž největší srdce, kdo věří, že udělat správnou věc je odměnou samo o sobě, prostě proto, že je to správná věc, kdo věří v karmu nebo v boží spravedlnost nebo prostě v to, že největší odměnou je jít spát s čistým svědomím.

Tato kniha je pro Drizzta Do’Urdena.

Prolog

Rok probuzených spáčů (1484 DL)

Kelvinova mohyla

Shůry se k němu natahovaly hvězdy, jako tolikrát předtím na tomto kouzelném místě.

Byl na Bruenorově výstupu, i když netušil, jak se tam dostal. Guenhwyvar ležela vedle něj a podpírala jeho roztříštěnou nohu, i když si nepamatoval, že by ji zavolal.

Ze všech míst, která kdy Drizzt navštívil, mu na žádném nebylo příjemněji než tady. Možná to bylo společností, kterou tu nahoře často nacházel, ale i bez Bruenora po boku přinášelo toto místo, tento osamělý vrcholek tyčící se nad rovnou, tmavou tundrou, Drizztu Do’Urdenovi spirituální osvěžení. Tady nahoře se cítil malý a smrtelný, zároveň ale věděl, že je součástí něčeho mnohem většího, něčeho věčného.

Na Bruenorově výstupu se hvězdy natahovaly dolů k němu anebo on se vznášel vzhůru k nim, oproštěn od fyzických pout, jeho duch stoupal a létal mezi nebeskými tělesy. Tady nahoře slyšel tikat velké hodiny, na tváři cítil nebeské vichry a mohl splynout s éterem.

Pro Drizzta to bylo místo nejhlubší meditace, místo, kde chápal velký cyklus života a smrti.

Místo, které mu nyní připadalo tak příhodné, zatímco mu z rány na čele dál prýštila krev.

Rok prvního kruhu (1468 DL)

Netheril

Prašný západ slunce plnil západní obzor růžovými a oranžovými pruhy, které visely nad nekonečnou plání jako připomínka toho, že dříve, a nebylo tomu tak dávno, byla tato rozlehlá magická poušť známa jako Anauroch. Postup Stínu a následné trauma velkého Moru kouzel tuto oblast Torilu poněkud pozměnily, tvrdošíjná povaha magické pustiny však Anaurochu nedovolila, aby vše, co bývalo, bylo jen tak odplaveno. Možná tu teď jen častěji pršelo, rostlo tu víc vegetace a bílé písčité duny získaly špinavější odstín zemitě hnědé, jak v nich zakořenila nová flóra.

Prašný západ slunce, ať už byl v této oblasti jakkoli běžný, sloužil jako varování nově příchozím, obzvláště pak Netherijcům ze Stínové enklávy, že co jednou bylo, může znovu být. Nomádským Bedýnům připomínaly podobné scény staré příběhy, život, jaký žili jejich předkové předtím, než se jejich prastará domovina začala měnit.

Dva stínovští agenti, kteří mířili přes pláň západním směrem, však na soumrak skoro nemysleli a rozhodně se nezabývali nějakým hlubším významem barvy nebe, zdálo se totiž, že dlouhé měsíce jejich intenzivního pátrání konečně nesou ovoce, oči proto upírali na cestu před sebou.

„Proč by tady někdo žil?“ zeptal se Untaris, větší z dvojice, svaly k Alpirsovu mozku, jak se říkalo. „Tráva a vítr, písečné bouře, ferimové a asabi a další podobná monstra.“ Svalnatý stínový válečník zavrtěl hlavou a odplivl si ze svého koně plemene pinto na zem.

Alpirs De’Noutess se jeho slovům zasmál, nemínil je ale vyvracet. „Bedýni jsou zaslepení hrdostí na své tradice.“

„Nechápou, že se svět změnil,“ podotkl Untaris.

„Ach, ale chápou, příteli,“ odvětil Alpirs. „Co nechápou, je, že s tím nic nezmůžou. Jejich jedinou možností je sloužit Netherilu, jenže někteří, jako třeba Desaiové v táboře před námi, si myslí, že postačí, když se budou držet dost daleko od civilizovaných netherilských měst, mezi lvy a ferimy, a my je nebudeme příliš otravovat.“ Krátce se tomu zasmál. „Obvykle mají pravdu.“

„V tomto případě ale ne,“ poznamenal Untaris.

„V tomto případě ne,“ souhlasil Alpirs. „Ne pokud se ukáže, že naše domněnky o tom dítěti byly pravdivé.“

Když Alpirs domluvil, kývl na jih, kde se v neutuchajícím větru otřásal osamělý stan. Kopl svoji kaštanově hnědou klisnu do slabin a s Untarisem v patách vyrazil klusem rovnou k němu. Jak se blížili, vyšel ze stanu osamělý muž v bílém bavlněném hábitu dlouhém až po kotníky. Bedýnův kulatý límec byl zdoben velkým knoflíkem a třásní, což z něj dělalo příslušníka kmene Desaiů. Jako většina místních Bedýnů měl na sobě navíc červenohnědě pruhovaný kabátec bez rukávů zvaný aba.

„Dlouho jsem čekal,“ řekl muž, když se jezdci přiblížili, a jeho větrem ošlehaná a sluncem opálená tvář, připomínající pergamen, k nim vzhlížela zpod bílého šátku, který měl uvázaný kolem hlavy a kterému se říkalo kefíja. „Dobře zaplatíte, ano!“

„Ten bedýnský pes je zase navztekaný,“ zašeptal Untaris, jenže Alpirs už měl připravenou odpověď.

„Bude to stačit?“ zeptal se Alpirs bedýnského informátora a zvedl ruku, ve které držel korunu spletenou z velbloudí srsti a ze zlata, agal hodný náčelníka. Navzdory bedýnskému talentu ve smlouvání prozradil staršího muže lesk očí.

Alpirs sesedl, následován Untarisem, a odvedl svého koně k postavě v hávu.

„Zdravím tě, Džindžábe,“ řekl s úklonou a ukázal mu vzácný agal – hned ale zase ucukl, když se po něm Bedýn natáhl.

„Chápu to dobře, že s odměnou souhlasíš?“ pravil Alpirs s křivým úsměvem.

Džindžáb se v odpověď dotkl vlastního agalu, který mu držel na hlavě kefíju. Byl vybledlý a černý, dříve propletený vzácnými kovy, nyní z něj ale zbyla jen třepící se velbloudí srst. Pro Bedýny byl znamením jejich postavení, jejich hrdosti.

„Holka je v táboře,“ odpověděl muž se silným bedýnským přízvukem. Bedýni vyslovovali ostře, důrazně a úsečně – aby jim do úst nenalétal písek, vysvětlil Alpirs kdysi Untarisovi. „Tábor je za kopcem na východě,“ vysvětlil Džindžáb. „Můj úkol je splněn.“ Znovu se natáhl pro agal, jenže Alpirs ho stále držel z dosahu.

„Jak staré to děvče je?“

„Je to malá holka,“ odpověděl Džindžáb a naznačil rukou výšku těsně pod svým pasem.

„Jak stará?“

Bedýn se na něj upřeně zadíval. „Čtyři? Pět?“

„Přemýšlej, příteli, je to důležité,“ požádal Alpirs.

Džindžáb zavřel oči, pohyboval rty a občas zamumlal několik slov o nějaké události nebo o horkém létě. „Takže pět,“ řekl. „Na jaře jí bylo pět.“

Alpirs nedokázal skrýt široký úsměv a pohlédl na Untarise, který se rovněž usmíval.

„Šedesát tři,“ řekl Untaris, který počítal zpátky.

Stínované kývli a vyměnili si úsměvy.

„Můj agal,“ řekl Džindžáb a natáhl se pro něj. Jenže Alpirs znovu ucukl.

„Jsi si tím jistý?“

„Pět, ano, pět,“ odvětil bedýnský informátor.

„Ne,“ upřesnil Alpirs. „Vším. Víš jistě, že to dítě je… zvláštní?“

„Je to ona,“ odvětil Bedýn. „Zpívá, pořád jenom zpívá. Zpívá slova, která nedávají smysl.“

„To všechny děti,“ namítl Untaris skepticky. „Vymýšlejí si slova a zpívají nesmysly.“

„Ne, ne, ne, ne takhle,“ odvětil Džindžáb a zběsile zamával hubenými pažemi, až mu z nich sklouzly trojúhelníkové rukávy. „Zpívá zaříkadla.“

„Tvrdíš, že je kouzelnice,“ pravil Alpirs.

„Nechává růst zahradu.“

„Svoji zahradu. Svoji svatyni?“

Džindžáb důrazně přitakal.

„To už jsi nám řekl,“ upozornil Untaris, „a přesto jsme ji zatím neviděli.“

Starý bedýnský informátor se rozhlédl, zastínil si oči a evidentně se snažil zorientovat. Ukázal na jihovýchod, na vysokou písečnou dunu s bílým alabastrovým sloupem trčícím z rozvířeného písku. „Za tou dunou na jihu, schovaná mezi skalami, kde vítr písek odfoukal.“

„Jak daleko na jihu?“ zajímal se Alpirs a zvednutou rukou zabránil Untarisovi promluvit.

Džindžáb pokrčil rameny. „Dlouhá chůze, krátká jízda.“

„Přes otevřené, žhavé písky?“ zeptal se Alpirs a nesnažil se skrývat svoji skepsi.

Džindžáb kývl.

„Tvrdil jsi, že tábor je na západě,“ namítl Untaris, než ho Alpirs mohl zastavit.

Bedýnský informátor znovu kývl.

„Takže jde o nový tábor,“ hádal Alpirs.

„Ne,“ odvětil Džindžáb. „Je tam už od jara.“

„Ale dívčina svatyně leží na opačné straně. To je pěkná dálka.“

„To máme uvěřit, že dítě přechází poušť samo? Říkal jsi, že pěšky je to daleko a cesta vede nebezpečným územím,“ poukázal Untaris.

Džindžáb pokrčil rameny, svoji odpověď však nezměnil.

Alpirs si zahákl agal za opasek, a když se Džindžáb chystal protestovat, zvedl ruku.

„Půjdeme se na tu svatyni podívat,“ vysvětlil. „A pak se k tobě vrátíme.“

„Je schovaná,“ protestoval Džindžáb.

„No ovšem.“ Untaris si odfrkl a vylezl na koně. „Jak jinak?“

„Ne, nepřijatelné!“ hádal se Džindžáb. „Udělal jsem, co jste chtěli, a chci odměnu. Holka je v táboře!“

„Zůstaneš tady a možná odměnu dostaneš,“ odvětil Alpirs.

„Ach, rozhodně ji dostane,“ dodal Untaris výhrůžně.

Džindžáb těžce polkl.

„Pokud svým informacím věříš, zůstaneš.“

„Zaplatíte!“ trval na svém Bedýn.

„Jinak?“ zeptal se Alpirs.

„Jinak půjde a poví o nás Desaiům,“ dodal Untaris, a když se Stínované otočili a výhrůžně se na starého Bedýna zadívali, Džindžábovi vyprchala krev z tváře.

„Ne,“ začal protestovat, vzápětí ale zmlkl, neboť v Alpirsově ruce se objevila dlouhá dýka, kterou v okamžení přitiskl nebohému Bedýnovi na krk.

„Svezeš se s mým přítelem,“ přikázal Alpirs a Untaris podal Džindžábovi ruku.

„Nemůžu…“ vykoktal Bedýn. „Já jsem… Desaiové neví, že jsem pryč… budou Džindžába hledat. Budou hledat…“

Alpirs schoval dýku a nakopl starého Bedýna vší silou do rozkroku. Když se Džindžáb zlomil v pase, sehnul se k němu a pošeptal mu do ucha: „Desaiové ti nemůžou provést nic, co ti neprovedu já, pokud okamžitě nevylezeš na toho koně.“

Aniž by počkal na odpověď, zamířil Alpirs ke svému koni a nasedl. Džindžáb poté uchopil Untarise za ruku, vyšvihl se nahoru za něj a vzápětí už oba koně vyrazili směrem k vysoké duně na jihovýchodě.

Pětiletá Ruqiah se protáhla kolem stanu, dřepla si vedle něj a snažila se ovládnout dech.

„Tady!“ uslyšela zvolat Tahnúda, její trýznitel však naštěstí mířil špatným směrem, mezi jiné stany.

Ruqiah padla na břicho, plazila se kupředu a usmívala se, když houf starších dětí vyrazil za Tahnúdem pryč. Prozatím se jim vyhnula, byl to však jen dočasný odklad, jak ze zkušenosti věděla, Tahnúd totiž byl neodbytný protivník, který s náramnou libostí projevoval svoji převahu.

Dívka se posadila a zvážila, co dál. Slunce se klonilo k západnímu obzoru, kmen však našel nové zřídlo a oslavy budou trvat dlouho do noci, jak věděla. Děti nebudou poslány spát a bahenní bitka bude za povzbuzování dospělých pokračovat.

Bahniště u zřídla koneckonců znamenalo, že je tu dost vody na plýtvání, a pro nomádské, v poušti žijící Bedýny to byl rozhodně důvod k oslavě.

Ruqiah si jen přála, aby veselé hry tolik nebolely.

„Sedíš sama, vždycky sama,“ ozval se hlas. Patřil jejímu otci, který ji chytil za ucho a zvedl ji na nohy.

Ruqiah se otočila a zadívala se na Nirádžův široký úsměv plný života, veselí a lásky. Na bedýnské poměry byl malý, zato podsaditý, silný a velmi vážený. Kefíju nosil jen vzácně, radši nechával svoji plešatou hnědou hlavu, aby se blýskala na slunci.

„Kde jsou ostatní děti?“ zeptal se milované dcery.

„Hledají mě,“ přiznala Ruqiah. „Aby mě udělaly tmavší.“

„Aha,“ odvětil Nirádž. Ruqiah měla světlejší pleť než většina Bedýnů, dokonce světlejší než její matka Kavita. I Ruqiahiny husté vlnité vlasy byly světlejší, ne tmavě hnědé nebo dokonce havraní černé, jak bylo mezi Bedýny běžné, a prosvítaly v nich rusé odstíny.

„Zlobí mě, protože jsem jiná,“ postěžovala si.

Nirádž na ni mrkl a přejel si rukou po holé lebce. „Ne tak jiná,“ namítl.

Ruqiah se usmála. Otec jí řekl, že světlejší vlasy zdědila po jeho straně rodiny, i když doufal, že jí nevypadají tak jako jemu. Dívenka tomu moc nevěřila, protože ostatní jí řekli, že Nirádžovy vlasy bývaly černé jako bezhvězdná noc, díky tomu si však vážila otcova gesta ještě víc.

„Hází po mně koulemi z bláta a chtějí mě svrhnout do bahniště,“ řekla.

„Bahno je chladné a měkké,“ odvětil Nirádž.

Ruqiah sklopila hlavu. „Zostuzují mě.“

Ucítila pod bradou otcovu ruku. Zvedl jí hlavu, aby mu pohlédla do tmavých očí, které se vůbec nepodobaly jejím tmavě modrým. „Nikdo tě nemůže zostudit, moje Ruqiah,“ řekl. „Budeš jako tvoje matka, nejkrásnější žena mezi Desaii. Tahnúd je starší než ty. Už vidí, že tomu tak bude, a to v něm probouzí pocity, které tak úplně nechápe. Nechce tě zostudit, jen si přeje udržet si tvoji pozornost, plně, dokud nebudeš dost stará na vdavky.“

„Vdavky?“ odvětila Ruqiah a málem vybuchla smíchy, pak si ale uvědomila, že taková reakce by se k dítěti jejího věku nehodila. Když se ovládla, uvědomila si, že z pohledu kmenových Bedýnů má Nirádž patrně pravdu. Její rodiče nepatřili k vůdcům kmene, byli ale vážení, měli stan na dobrém místě a dost zvířat na to, aby jí poskytli dostatečně velké věno, a to dokonce i pro Tahnúda, jehož rodina se mezi Desaii těšila vysokému postavení a on sám byl považován za možného budoucího náčelníka. Bylo mu sotva deset, už ale komandoval všechny děti okolo, a to i ty, které byly o dva roky starší a tudíž formálně považovány za dospělé.

Tahnúd Dubudžeb byl vůdcem desaiské dětské bandy, pomyslela si Ruqiah, nahlas to ale neřekla. Využíval obětí, jako byla ona, k posílení svého postavení – nepochybně za značného pobízení svého pyšného otce a shovívavé matky.

Ruqiah napadlo, že až se kmen konečně uloží ke spánku, mohla by stan Dubudžebů navštívit. A vzít s sebou štípavé škorpiony…

Nedokázala potlačit zasmání, když si představila, jak Tahnúd vybíhá nahý a s křikem ze stanu se škorpioním ostnem zabodnutým v zadku.

„Tak je to lepší, moje malá Zibridžo,“ řekl Nirádž a poplácal ji po hlavě. Použil přezdívku, která označovala mimořádně krásnou květinu, která rostla mezi větrem ošlehanými skalami ve stínu dun. Očividně si špatně vyložil její náhlé veselí a Ruqiah napadlo – a ne poprvé – jak by Nirádž a Kavita zareagovali, kdyby tušili, co se skutečně děje za jejíma pětiletýma očima.

„Tudy!“ Byl to Tahnúdův hlas a blížil se, zdálo se, že konečně prohlédl Ruqiahinu lest.

„Utíkej! Utíkej!“ pobídl ji Nirádž a hravě ji postrčil. „A jestli tě oplácají blátem, usmívej se a věz, že máme dost vody na to, abychom tě zase umyli!“

Ruqiah si povzdychla a rozběhla se pryč. A právě včas, neboť vzápětí uslyšela otcův smích, když se Tahnúd a ostatní prohnali kolem. Napadl ji tucet způsobů, jak by se jim mohla vyhnout a třeba z nich zároveň udělat blázny, otcův smích ji však přiměl ty temné myšlenky vytěsnit z mysli.

Dovolí jim, aby ji chytili, házeli po ní koule a strčili ji do bláta.

Kvůli bedýnským tradicím a hravému sbližování, které desaiský kmen od dětí vyžadoval.

Kvůli Nirádžovi.

Untaris nedokázal potlačit úsměv, který odhalil mezery mezi jeho zuby, když poklekl u malé trhliny ve větrem ošlehaných skalách, u úzké průrvy vedoucí na širší prostranství chráněné skalními stěnami před větrem a pískem. Prošli kolem toho místa několikrát, aniž by si škvíry všimli, tak dokonale skála ukrývala úzký průchod.

„Mohl by to být pozůstatek z dob Rasilithu,“ namítl Alpirs a mínil tím starověké město, které oblasti dříve vládlo. „Některé trvalky jsou dost tvrdošíjné.“

Untaris zavrtěl hlavou, protáhl se trhlinou a ocitl se v tajné zahradě, schované za kameny. Je příliš chytře skrytá, pomyslel si. O to místo někdo pečoval – dobře se o něj staral – a mnohé z květin, pestré a voňavé, vypadaly jako nedávno přesazené.

„Vidíte?“ prohlásil Džindžáb. „Jak Džindžáb říkal, co?“

„Není tu dost vody na to, aby květiny přežily,“ řekl Untaris svému partnerovi. Natáhl se, dotkl se velké rudé růže, pomalu ji sevřel v prstech a rozmačkal okvětní plátky.

„No tak sem někdo nosí vodu,“ opáčil Alpirs.

„Ne ‚někdo‘,“ trval na svém Džindžáb. „Ta holka.“

„To tvrdíš ty,“ namítl Alpirs skepticky. Obrátil se k partnerovi, který se v zahradničení vyznal mnohem lépe než on, a zeptal se ho, kolik vody by tyto konkrétní rostliny potřebovaly každý den.

„V žáru pouštního slunce?“ Untaris pokrčil rameny. Rozhlédl se po prostoru, který měřil asi deset kroků na délku a pět na šířku a byl plný bujných rostlin, květin a popínavých šlahounů. Byl tu dokonce i malý cypřiš s plochým vrškem, který zastiňoval jižní půlku tajné zahrady.

„Rozhodně víc, než by dokázalo unést dítě,“ rozhodl Untaris a oba Stínované se zadívali na Džindžába.

„Ona sem vodu nenosí!“ prohlásil Bedýn. „Nikdy jsem ji neviděl. To Džindžáb nikdy neříkal!“

„Tvrdíš ale, že je to její zahrada,“ podotkl Alpirs.

„Ano, ano.“

„Tak jak ji udržuje bez vody?“

„V… v okolí Rasilithu je spousta vody,“ vykoktal Bedýn a rozhlédl se kolem, jako by čekal, že uvidí zahradou téct řeku.

„Půda je vlhká,“ oznámil Untaris, když ji promnul mezi prsty. „Není tu ale žádný zdroj vody.“

„Tak je blízko,“ řekl Džindžáb.

„Nebo ji to děvče vytváří,“ řekl Alpirs a spolu s Untarisem pokrčili rameny. Byla koneckonců smrtelnou Vyvolenou boha, jak věřili.

„Ať už se to děje jakkoli, očividně se tu o to někdo stará,“ připustil Untaris. „Rostliny jsou úhledně zastřižené a nevidím tu žádný plevel, vůbec žádné pouštní rostliny. A ty by tu rozhodně rostly, kdyby v okolí byl nějaký zdroj vody.“

„No tak se tu o to někdo stará, fajn,“ řekl Alpirs.

„Ta holka!“ stál si za svým Džindžáb. „Jak Džindžáb říkal. Všechno.“ Během mluvení pokukoval po drahocenném agalu za Alpirsovým opaskem.

„Počíháme si tu na ni?“ zeptal se Untaris.

Alpirs zavrtěl hlavou. „Z Rasilithu jsem viděl dost a už mám po krk smradu těch bedýnských psů.“ Obrátil se k Džindžábovi. „Jmenuje se Ruqiah?“

„Ano, ano, Ruqiah. Dcera Nirádže a Kavity.“

„Chodí sem? Jenom ona?“

„Ano, ano. Jenom ona.“

„Ve dne nebo v noci?“

„Ve dne. Možná i v noci, ale Džindžáb ji viděl jenom ve dne.“

Alpirs a Untaris pohlédli jeden na druhého.

„K desaiskému táboru jsou to celé míle,“ řekl Untaris. „Na malou holku je to pěkná dálka.“

V tu chvíli zařval ve tmě lev a jeho teskný ryk se odrazil od skal.

„Pěkná dálka nebezpečným územím,“ dodal Alpirs.

„Lvi ji neobtěžují,“ přerušil je Džindžáb. Působil trochu zoufale a jeho bedýnský přízvuk v důsledku toho zesílil. „Viděl jsem ji jít kolem nich, zatímco spali na trávě.“

Alpirs pokynul Untarisovi, aby ho následoval ven ze zahrady. Zastavil se, aby se zamračil na Džindžába, a řekl mu: „Počkej tady.“

„Hezká historka,“ pravil Untaris, když se opět ocitli mezi větrem ošlehanými skalisky, poblíž velké duny s alabastrovou věží, která z ní trčela pod zvláštním úhlem.

„Možná až příliš divná na to, aby to byla lež.“

Untaris pokrčil rameny, nezdál se však přesvědčen.

„Někdo o tu zahradu pečuje,“ připomněl mu Alpirs.

„V poledne můžeme být ve Stínové enklávě,“ řekl Untaris. „Ať si s tou záhadou poradí lord Ulfbinder.“

Alpirs kývl na souhlas, pak pokynul bradou zpátky k tajné zahradě. Zatímco šel pro koně, Untaris se odplížil zpátky, aby dal Džindžábovi jeho odměnu.

Nechali starého Bedýna ležet obličejem dolů pod cypřišem. Z podříznutého hrdla mu vytékala krev a skrápěla okolní kořeny a květiny.

Taková potupa Ruqiah nesmírně trápila. Nebohá dívka visela Tahnúdovi přes rameno jako pytel krmiva pro velbloudy a napřahovala se dozadu, aby si stáhla sarong přes holé nohy. Nemělo cenu vzdorovat. Tahnúdovi kamarádi, kteří byli všude kolem, doprovázeli dvojici mezi desaiskými stany a ven z tábora ke zřídlu na jihu.

K průvodu se přidalo mnoho šťastných starších, kteří povykovali a zpívali – mnozí další, skoro celý kmen, byli už dole u zvětšujícího se bahniště. Bosé ženy nevázaně tančily v blátě, vykopávaly nohy do výšky a za šťastného povykování přihlížejících často klouzaly a padaly.

Okolo bylo do země zatlučeno několik dutých tyčí, z jejichž vrcholů vybublávala voda a odrážela zář ohňů, které hořely kolem bahniště. Desaiové budou slavit celou noc, jak si žádala tradice, kdykoli objevili nové zřídlo.

Ruqiah se snažila nenechat se rozptýlit výskáním, zpěvem a povykem okolo. Soustředila se na vlastní píseň, protože doufala, že oslavu ještě víc rozproudí. Šeptala větru a svolávala mračna.

Najednou však letěla vzduchem a její píseň se změnila v jekot. Přetočila se a dokonce se jí podařilo dopadnout na nohy, moc jí to ale nepomohlo, protože vzápětí na bahně uklouzla a potupně se rozplácla na zádech s končetinami rozhozenými do stran.

Ženy se smály, muži jásali a Tahnúd na ni povýšeně shlížel shůry. Založil si paže na hrudi a tvářil se jako nejvyšší dobyvatel.

Ruqiah nezareagovala, prostě se vrátila zpátky ke své tiché písni a svolávala mračna. Za kotníky ji popadly silné ruce, začaly ji máchat v blátě, pak ji přetočily na břicho a celý proces zopakovaly. Hnědé vlasy měla přilepené k hlavě a neviděla, kde její sarong končil a holé nohy začínaly, protože obojí teď mělo stejnou barvu, matně blátivě hnědou. Cítila hlínu v nose i v ústech.

Trápení ještě nějaký čas pokračovalo, ale Ruqiah si toho nevšímala, protože měla svoji píseň a ta pro ni byla bezpečným místem. Na nebi se zatím nakupila mračna, která odpověděla na její volání.

Starší chlapci ji konečně pustili a začali oslavovat Tahnúda Dobyvatele a starší ženy zpívaly píseň jemu a o něm. Ruqiah zahlédla jeho otce, který zářil pýchou, a také své rodiče. Nirádž se na ni široce, vřele usmíval a přikyvoval, vděčný za to, že zdrženlivě a důstojně přistoupila na hru. Vedle něj stála Kavita s hedvábnými černými vlasy. Usmívala se, zjevně se ale cítila nesvá, a i když také pokyvovala hlavou, Ruqiah poznala, že s dcerou soucítí, nebo možná tiše lituje toho, že si na Ruqiah takto zasedli.

Tato „hra“ měla koneckonců své důsledky. Tahnúd si ji vybral. Dal tím Desaiům najevo, že hezká Ruqiah se světlejšími vlasy a překvapivě modrýma očima bude jeho vyvolenou.

Ruqiah si všimla, že jiné dívky v kmeni, některé jejího věku, jiné trochu starší, na ni hledí s otevřeným nepřátelstvím.

„Umyjte ji!“ zvolala Tahnúdova matka a několik dalších žen se k ní připojilo. „Voda! Voda!“

Ruqiah pohlédla na Nirádže a ten opět kývl a vřele se usmál. Cítila, jak ji Tahnúd chytil za zápěstí, pevně, ale něžně. Zvedl zabahněnou dívku na nohy a začal ji vléct k nejbližší duté tyči. Právě k ní dorazili a Tahnúd ji strčil pod studenou vodu, když vtom nebe nad nimi rozčísl blesk, ozval se dunivý hrom a přišel náhlý, prudký liják.

Výkřiky překvapení přešly v jásot, jak celý kmen začal tančit a zpívat, protože to jistě bylo dobré znamení, že si nadějný mladý Tahnúd tuto noc u zřídla zvolil dobře!

Ruqiah zvedla tvář k nebi a nechala déšť smývat bláto.

„Nemůžeš mi utéct,“ pošeptal jí Tahnúd. „Nikdy mi neutečeš.“

Ruqiah na něj pohlédla skoro s lítostí a rozhodně dost pobaveně na to, aby chlapce znepokojila. Zničehonic, jedním prostým pohledem získala Ruqiah navrch. Tahnúd si nervózně olízl rty a trucovitě odešel tančit s ostatními.

Ruqiah za ním hleděla. Navzdory jeho nadutosti a tomu, že si z ní téměř neustále utahoval, ho měla ráda. Věděla, že se toho od něj hodně očekává. Mnoho Desaiů vložilo na jeho útlá, chlapecká ramena svoji budoucnost. Narodil se z dobré krve, aby vedl, a jakékoli selhání odnese mnohem hůře než jiné děti. Ruqiah si nemohla pomoct a musela s ním soucítit.

Liják přešel ve vytrvalý déšť a mračna nad nimi občas prosvětlily blesky. Ruqiah se přesunula k duté tyči a nechala přes sebe téct vodu, která ji osvěžovala a smývala z ní bláto. Přitom si však všimla, že si roztrhla sarong. S těžkým povzdychem se přebrodila bahnem k rodičům.

„Zibridžo!“ uvítal ji Nirádž. Silnou rukou jí pocuchal mokré vlasy a přitáhl si ji do náruče.

„Jsi v pořádku, lásko?“ zeptala se Kavita a sehnula se, aby pohlédla Ruqiah do očí.

Ruqiah se usmála a kývla. „Tahnúd by mi neublížil,“ ujistila ženu.

„Kdyby to někdy udělal, přivázal bych ho ke kůlu v mraveništi!“ prohlásil Nirádž.

„S tím bych ti pomohla, otče,“ odvětila Ruqiah a ukázala rodičům trhlinu v sarongu.

„To nic není,“ ujistila ji Kavita, když si díru prohlédla. „Pojď, převlečeš se a tenhle převěsíme přes židli, aby uschl. Ráno ti ho zašiji.“

„Myslíš odpoledne!“ prohlásil Nirádž srdečně, chytil Kavitu za ruce a začal s ní vířit v tanci. „Protože dnes v noci si užijeme zřídla a deště! Ach, déšť! Dnes v noci budeme tančit a pít a zítra prospíme celé dopoledne!“

Žena se manželovi se smíchem vysmekla, vzala dceru za ruku a vydala se pryč od zábavy. Společně procházely prázdnými uličkami mezi stany. Doprovázelo je bušení deště do jejich látky stejně jako hudba oslav u bahniště v pozadí. Čas od času otřásl zemí hrom.

„Otec je na tebe tak pyšný, Zibridžo,“ řekla Kavita Ruqiah. „Starší tě bedlivě sledují. Věří, že se staneš vůdkyní svého věku. Připraví tě na to.“

„Ano,“ řekla Ruqiah poslušně, přestože si nemyslela, že se Kavitina předpověď vyplní – vlastně to považovala za nemožné.

Obešli roh svého stanu a Kavita se natáhla po chlopni ve vchodu. Neodsunula ji však, a když si Ruqiah všimla jejího váhání, vzhlédla k ní, pak se zadívala do míst, kam strnule hleděla Kavita, na velkého muže, který nebyl Desai a který k nim mířil s pochodní v ruce.

„Co to…?“ začala se žena ptát, pak zachroptěla a klopýtla vpřed.

Pohlédla dolů na Ruqiah, odstrčila ji od sebe a zašeptala: „Utíkej, utíkej!“ V jejím hlase bylo tolik bolesti, že ještě než zavrávorala, Ruqiah pochopila, že matku bodli.

Šermíř Kavitu popadl a smýkl s ní vchodem do stanu. Druhý stín – protože to skutečně byly netherilské stíny – odřízl Ruqiah únikovou cestu.

Jenže Ruqiah se nedala na útěk. Ne, vpadla do stanu za klopýtající matkou a její malé nohy pleskaly blátem a krví. Vyjekla, když míjela menší stín a ucítila škrábnutí jeho čepele.

Nezajímalo ji to, protože se zoufale snažila dostat ke zraněné matce. Objala ji, když Kavita ve stanu upadla. Starší žena se už příliš vzdálila vědomí a příliš se přiblížila smrti, než aby zareagovala na Ruqiahino zoufalé volání.

„Bodl jsi tu malou, ty pitomče!“ řekl větší Stínovan společníkovi, když vstoupili do stanu.

„Pcha, drž hubu,“ odsekl druhý. „Ruqiah, děvče, pojď s námi, jinak jako další okusí smrt na hrotu mého meče tvůj otec!“

Ruqiah dál křičela, nevolala však Kavitu. Stáhla se na zvláštní místo a zpívala sladké refrény. Jizva na jejím pravém předloktí se rozzářila stejně modrým odstínem, jaký měly její oči, a z dlouhého rukávu se jí začalo ve zvláštních magických úponcích vinout světlo, jako by to byl kouř. Když jí ten měkký svit obklopil ruce, ucítila, jak žhnou, a přitiskla je na ránu v matčiných zádech. Přelila se přes ně její krev, jen na okamžik, pak krvácení ustalo.

Jasně vnímala, jak se duch její umírající matky snaží opustit tělo, ona ho ale držela na místě, písní Kavitu prosila, žadonila ji, že ještě není čas odejít. Ruqiah pak položila jednu ruku na svoji vlastní ránu a cítila, jak jí z boku, těsně pod žebry, kape krev.

„Ruqiah, děvče!“ řekl Stínovan za ní.

Ruqiah se posadila na paty, odsunula se od matky a pomalu vstala. „Nejmenuji se Ruqiah,“ řekla tiše.

„Prostě ji drapni,“ řekl druhý Stínovan a ona slyšela, jak ten první vykročil směrem k ní.

Prudce se otočila, modré oči se jí zaleskly a teď už jí žhnuly oba rukávy, vinuly se z nich modré šlahouny magické energie jako cvičení světelní hadi, kteří se natahovali a svíjeli kolem ní.

„Ne!“ vykřikla, mávla rukou a menšímu muži vylétl do obličeje oblak kouře.

„Ne!“ zopakovala Ruqiah a kouř se proměnil ve stovky netopýrů, pak v tisíce, kroužili kolem vetřelců a tloukli je křídly.

„Já…“ řekla Ruqiah a netopýří křídla se proměnila v čepele, které sekaly do Stínovanů, a ti se začali zmítat a překvapeně křičet. Netopýři se točili a řezali v soustředěné zuřivosti, utínali prsty a vyrývali dlouhé krvavé čáry.

„… se…“ řekla Ruqiah a mezi muži se objevila ohnivá koule, která vystřelila po výbušné linii dolů. Stíny se svíjely, točily a plácaly rukama po plamenech a po hradbě z netopýrů s křídly jako čepele.

„… jmenuji…“ řekla Ruqiah a z prstů na její levé ruce vylétlo sedm magických výbojů a zabodalo se do útočníků.

„… Catti!“ dokončila, zvedla ruce do výšky a obrátila se na bouři, kterou přivolala na oslavu, a bouře odpověděla, velký blesk slétl z výšky dolů a sežehl Stínovany tam, kde stáli.

Oslepující záblesk, dunivý, vibrující hrom a bylo po všem. Útočníci tu leželi mrtví a jejich těla praskala a hořela. Ten větší doslova vylétl z bot, které zůstaly na místě. Kouřilo se z nich.

A Catti, malá holčička, která nebyla dítětem, se otočila zpátky k matce, začala do ní vlévat další vlny léčivé energie a šeptala jí do ucha slova útěchy.

Část první: Znovuzrozený hrdina

Tolikrát jsem přemýšlel o dlouhé cestě, kterou jsem už ušel, a také o té, kterou mám patrně stále před sebou. Často slýchám Innovindilina slova, její varování, že dlouhověký elf se musí naučit žít tak, aby se přizpůsobil smrtelnosti těch, s nimiž se seznámí a zamiluje si je. A tak, když člověk zemře, jeho elfský milenec však přežije, nastane čas jít dál, udělat za vším jednoznačnou emocionální čáru a začít znova.

Pro mě je to však obtížná představa, na kterou nedokážu jen tak přistoupit. Mé hlavě znějí Innovindilina slova pravdivě. Mému srdci…

Já nevím.

Nejsem sice přesvědčen o nekonečnosti cyklu, přesto mi připadá trochu pošetilé brát jako měřítko délku lidského života, neboť nežijí snad i krátkověké rasy své životy po částech, které mají náhlý začátek a nečekaný konec a prochází okamžiky obnovy? Přátelé z dětství se mohou rozejít jen na několik měsíců, když se však znovu setkají, zjistí, že jejich pouta se roztřepila. Jeden třeba už skoro dospěl, zatímco druhý se nadále oddává dětským radovánkám. Byl jsem toho svědkem mnohokrát v Desetiměstí (mezi disciplinovanějším lidem Bruenora v Mitrilové síni to bylo méně časté), když se dva chlapci, nejlepší přátelé, vydali úplně jinými cestami, jeden se ucházel o mladou dámu, jež ho zaujala způsoby, které si předtím neuměl ani představit, zatímco druhý stále lpěl na dětinských hrách a méně složité zábavě.

Častokrát se ukázalo, že se nejedná pouze o dočasný rozchod, protože ti dva se už nikdy víc neviděli v předchozím světle přátelství. Už nikdy.

A netýká se to pouze přechodu od dětství k počátkům dospělosti. Ani zdaleka ne! Je to realita, s níž všichni jen zřídkakdy počítáme. Přátelé se vydají jinými cestami, slíbí si, že se opět sejdou, a mnohokrát – ne, většinou! – svůj slib nikdy nesplní. Když Wulfgar opustil Mitrilovou síň, Bruenor přísahal, že ho navštíví na Planině ledového větru, a přesto k tomu shledání bohužel nikdy nedošlo.

A když jsme se na sever od Páteře světa vydali s Regisem, abychom Wulfgara navštívili, po veškeré námaze nás čekala jedna noc, jediná noc, vzpomínání. Jedna noc, během níž jsme společně seděli u ohniště v jeskyni, kterou si Wulfgar vybral za domov, a hovořili jsme o našich cestách a o dobrodružstvích, která jsme spolu kdysi dávno zažili.

Slyšel jsem, že podobná shledání mohou být značně nepříjemná a plná trapného ticha, což se naštěstí tu noc na Planině ledového větru nestalo. Smáli jsme se a shodli se na tom, že naše přátelství nikdy neskončí. Přiměli jsme Wulfgara, aby nám otevřel své srdce, a on to udělal a vyprávěl nám příběh o své cestě z Mitrilové síně zpátky na sever, kdy vrátil svoji adoptivní dceru její pravé matce. V tu chvíli se zdálo, jako by se léta, která nás od sebe dělila, rozplynula a naše přátelství nebylo nikdy přerušeno, jedli jsme spolu a vyprávěli si příběhy o velkých dobrodružstvích.

Přesto to byla pouze jediná noc, a když jsem se ráno vzbudil, zjistil jsem, že nám Wulfgar připravil snídani, a oba jsme věděli, že náš společný čas skončil. Už jsme si neměli co říct, nezůstaly žádné příběhy, které bychom si nevyprávěli. On teď měl svůj život na Planině ledového větru, kdežto Regisova a má cesta vedla zpátky do Luskanu a pak dál do Mitrilové síně. Navzdory náklonnosti mezi námi, navzdory sdíleným zkušenostem, navzdory všem slibům, že se znovu setkáme, jsme dosáhli konce našich společných životů. A tak jsme se rozešli a při posledním objetí Wulfgar Regisovi slíbil, že ho jednou najde na březích Maer Dualdonu, přikrade se k němu a sebere mu návnadu z rybářského prutu!

To se ovšem nikdy nestalo, protože stejně jako mě Innovindil nabádala, abych jako dlouhověký elf rozdělil svůj život na kratší části podle života lidí, s nimiž se seznámím, i lidé žijí své životy v úsecích. Nejlepší přátelé si při rozchodu slíbí, že nejlepšími přáteli i zůstanou, když se však za pět let znovu sejdou, jsou si bohužel často úplně cizí. Během těch několika let, což se nezdá jako dlouho, totiž často začnou žít nové životy s novými přáteli a třeba i s novými rodinami. Tak už to chodí, i když jen málokdo to dokáže předvídat a ještě méně lidí si to připouští.

Společníci síně, čtyři mrtví přátelé, které jsem poznal na Planině ledového větru, mi občas vyprávěli o svých životech před naším setkáním. Wulfgar a Catti byli sotva dospělí, když jsem jim vstoupil do života, ale Bruenor byl už tehdy starý trpaslík, který zažíval dobrodružství už celá staletí a v půlce světa, a Regis žil desítky let v exotických městech na jihu, kde už prožil stejně tolik divokých dobrodružství, kolik jich měl ještě stále před sebou.

Bruenor se mnou často hovořil o svém klanu a o Mitrilové síni, jak to trpaslíci obvykle dělávají, zatímco Regis, který měl patrně víc co skrývat, o svých začátcích mlčel (byly to koneckonců doby, kvůli nimž se po jeho stopě pustil Artemis Entreri). Jenže i navzdory vyčerpávajícím příběhům, které mi Bruenor vyprávěl o svém otci a dědovi, o dobrodružstvích, která prožil v tunelech v okolí Mitrilové síně, a o založení klanu Válečného kladiva na Planině ledového větru, mě zřídkakdy napadlo, že kdysi měl přátele, kteří pro něj byli stejně důležití jako já.

Anebo snad ne? Není právě to záhada a podstata Innovindiliných tvrzení, když přejdeme k jádru věci? Můžu si najít jiného přítele, s nímž si vytvořím pouto stejně hluboké, jako bylo to, které jsem sdílel s Bruenorem? Mohu najít jinou lásku, která se vyrovná té, kterou jsem našel v Cattiině náruči?

A co Cattiin život předtím, než jsem se s ní seznámil na větrem ošlehaném svahu Kelvinovy mohyly, nebo předtím, než ji adoptoval Bruenor? Jak dobře doopravdy znala své rodiče? Jak hluboce je milovala? Hovořila o nich málokdy, ale pouze proto, že si je nepamatovala. Byla tehdy přece jen dítě…

A tak se ocitám v dalším bočním údolí a pohybuji se souběžně s cestou, kterou navrhla Innovindil: jdu cestou vzpomínek. City dítěte k matce nebo k otci se nedají zpochybnit. Dívat se do očí dítěte, když hledí na jednoho ze svých rodičů, znamená vidět nefalšovanou a hlubokou lásku. Není pochyb o tom, že Cattiiny oči takto zářily pro její rodiče.

Přesto mi nedokázala o svých skutečných rodičích nic říct, protože si je nepamatovala!

Hovořili jsme spolu o tom, že bychom měli vlastní děti, a ach, jak moc si přeji, aby to bývalo vyšlo! Jenže Catti obklopovala černá křídla velkého strachu, že zemře dřív, než bude její dítě, naše dítě, dost staré na to, aby si ji pamatovalo, že život jejího dítěte bude tímto strašlivým způsobem kopírovat ten její. Neboť i když o tom mluvila jen málokdy a i když pod pozorným dohledem laskavého a shovívavého Bruenora vedla dobrý život, ztráta rodičů – dokonce i rodičů, které si nepamatovala – Catti nesmírně tížila. Měla pocit, jako by jí část života ukradli, a proklínala to, že si nedokáže vzpomenout na svůj ztracený život ve větších podrobnostech, i ty nejmenší střípky jí totiž přinášely velkou radost.

Údolí podél Innovindiliny cesty jsou hluboká.

S ohledem na tyto pravdy, s ohledem na to, že si Catti nedokázala vzpomenout na dva lidi, které tak instinktivně a plně milovala, s ohledem na spokojený výraz Wulfgara, když jsme ho s Regisem našli v tundře Planiny ledového větru, s ohledem na porušené sliby, že jednou opět vyhledáme staré přátele, a na trapné rozhovory, které těmto shledáním typicky vládnou, proč tedy tak urputně vzdoruji radě své zesnulé elfské přítelkyně?

Nevím.

Možná proto, že jsem našel něco, co dalece přesahovalo obvyklé spojení, které se dá zažít, skutečnou lásku, partnerku v srdci i v duši, v myšlenkách i tužbách.

Možná jsem ještě nenašel nikoho jiného, kdo by tomu standardu odpovídal, a tak se obávám, že už se to ani nikdy nestane.

Možná prostě jenom lžu sám sobě – možná jsem tak zmítán pocitem viny nebo smutkem nebo potlačovanou zuřivostí, že zveličuji a vyzvedávám ve vzpomínkách to, co jsem umístil na piedestal, na který nikdo jiný nemůže dosáhnout.

Právě ta poslední možnost mě děsí nejvíc, protože podobný klam by rozpletl samotnou podstatu toho, na čem stojím. Miloval jsem tak hluboce, že by mě asi bolelo méně, kdybych zjistil, že neexistují žádní bohové ani bohyně, žádný větší plán mimo to, co už znám, a dokonce ani žádný život po smrti, než že neexistuje věčná láska.

A proto odmítám jasnou pravdu Innovindiliny rady, protože v tomto jednom případě dovolím, aby mé srdce zvítězilo nad mojí hlavou.

Zjistil jsem, že cokoli jiného by pro Drizzta Do’Urdena znamenalo jít pustou cestou.

Drizzt Do’Urden

kapitola 1

Koloběh života

Rok pláče elfů (1462 DL)

Iruladoon

„Ech?“ zeptal se rudovousý trpaslík. Který kouzelník, jaká magie, jaká moc mu to provedla? Byl v jeskyni, hluboko ve starověké domovině Gauntlgrymu, snažil se potáhnout za páku a spustit starověkou magii, která by znovu dostala pod kontrolu vulkanického prvorozeného, pustošícího oblast.

Způsobil snad přitom erupci sopky? Odhodil ho výbuch energie tak daleko od hory? Tak to aspoň vypadalo, protože tady byl, venku z jeskyně, venku z Temných říší, ležel v lese plném květin a bzučících včel, opodál měl rybník…

Nemožné.

Vyskočil na nohy, překvapivě lehce, překvapivě snadno na trpaslíka jeho pokročilého věku.

„Pwente?“ zavolal a jeho tón odrážel spíše zmatek než cokoli jiného. Protože jak by mohl být odmrštěn tak daleko? Poslední hlas, který si pamatoval, patřil Tibldorfu Pwentovi, který na něj naléhal, aby zatáhl za páku a zavřel prvorozeného zpátky do magické klece.

Takže zasáhl nějaký kouzelník? Bruenorova mysl vířila ve zmatených, překrývajících se kruzích a nenacházela logiku. Teleportoval ho snad nějaký mág ven z jeskyně? Nebo snad otevřel nějakou magickou bránu, kterou nechtěně propadl? Ano, to muselo být určitě ono!

Nebo to všechno byl jen sen? Anebo snil zrovna teď?

„Drizzte?“

„Zdravím,“ ozvalo se za ním a Bruenor málem vylétl z bot. Otočil se a spatřil kyprého půlčíka s andělskou tváří a úsměvem od ucha k uchu, který sliboval potíže.

„Kručibřichu…“ vypravil ze sebe Bruenor přezdívku, kterou starému příteli dal. Ne, ne starému, uvědomil si. Regis stojící před ním byl o desítky let mladší, než když se s Bruenorem poprvé setkali v Osamělém lese na Planině ledového větru.

Na okamžik Bruenora napadlo, jestli ho sopka nějak nevrátila v čase.

Snažil se pokračovat, jen se ale zakoktal. Nedokázal najít žádná rozumná slova, kterými by rozpletl své nesouvislé, rozvířené myšlenky.

A pak se málem převrátil, když ze dveří domku za Regisem vyšel muž, obr ve srovnání s malinkým půlčíkem.

Bruenorovi spadla čelist, ani se nepokoušel promluvit a jeho oči se zalily slzami, protože tady stál jeho chlapec, Wulfgar, a opět byl mladý, vysoký a silný.

„Zmínil jsi Pwenta,“ řekl Regis Bruenorovi. „Byl jsi s ním, když jsi padl?“

Bruenor zavrávoral. V mysli se mu promítla velká bitva na okraji jámy prvorozeného v Gauntlgrymu. Cítil sílu Clangeddina, moudrost Moradina, chytrost Dumathoina… Byl tam s ním, tam na římse, v jeho posledních okamžicích, když ve starověkém Gauntlgrymu dosáhl vítězství.

Bruenor však nyní nad veškerou pochybnost pochopil, že za své vítězství draze zaplatil. Byl s Pwentem…

Regisova slova ho zasáhla jako rána do břicha a vyrazila mu dech. Byl jsi s ním, když jsi padl?

Kručibřich říkal pravdu, jak Bruenor věděl. Když padl. Byl mrtvý. Těžce polkl a rozhlédl se po tomto místě, které rozhodně nebylo Trpasličím domovem, Moradinovými síněmi!

Byl však mrtvý a tihle dva rovněž. Regise pohřbil před sto lety v kamenné mohyle v Mitrilové síni. A Wulfgar, jeho chlapec – Wulfgar už nepochybně zemřel stářím. Vypadal, jako by mu bylo sotva přes dvacet, v tuto dobu by už ale dosáhl půlky druhého století svého života, kdyby lidé žili tak dlouho.

Byli mrtví, všichni tři, a i Pwent v Gauntlgrymu určitě padl. „Je s Moradinem,“ řekl Bruenor spíše sobě než ostatním. „V Trpasličím domově. Musí být.“ Zadíval se na dvojici. „Proč tam nejsem já?“

Regis se konejšivě, téměř soucitně usmál, což potvrdilo Bruenorovy obavy. Wulfgar mu však pohled neoplácel, hleděl někam za něj. Výraz na Wulfgarově tváři každopádně upoutal Bruenorovu pozornost, protože byl plný vřelosti a okouzlení, a když Bruenor pohlédl na Regise, viděl, že půlčíkův úsměv se proměnil ze soucitného v radostný, a i Regis zíral někam za Bruenora a ukázal tím směrem bradou.

Teprve tehdy uslyšel trpaslík hudbu, tak tiše, postupně a nenápadně sílila kolem nich.

Bruenor se pomalu otočil a pohled upřel přes rybník a malou mýtinu na řadu stromů za nimi.

Tam tančila, jeho milovaná dcera, oděná do bílých šatů s mnoha vrstvami a záhyby zdobenými pěknou krajkou a v černé pláštěnce, která za ní při každém pohybu a každé otočce vlála jako živý stín, tmavé prodloužení jejích světlejších kroků.

„U bohů,“ zamumlal trpaslík a poprvé ve svém dlouhém životě byl skutečně zmožen. Jeho dlouhý život však už skončil, a tak padl Bruenor Válečné kladivo na kolena, složil hlavu do dlaní a rozvzlykal se.

A byly to slzy radosti, spravedlivé odměny.

Catti nezpívala.

Ne vědomě.

Slova nevycházela z ní. Melodie písně protékala skrze ni, ona ji však neovládala, a ani harmonie lesní hudby, která prosycovala vzduch a podtrhovala píseň, nebyla jejím počinem.

Protože Catti nezpívala.

Učila se.

Slova totiž byla písní Mielikki, která propůjčovala hlas harmonii tohoto místa, Iruladoonu, daru Mielikki. Přestože do tohoto zvláštního ráje přišli Catti, Regis, Wulfgar a nyní i Bruenor, Iruladoon byl především darem Drizztu Do’Urdenovi.

Teď už to Catti chápala. Stejně jako Tkanivo magie, které studovala jako začínající mág, i vzory Mieličiny domény se pro ni stávaly stále jasnější. Mielikki představovala koloběh života a smrti, podzimního chřadnutí a jarní obnovy.

Iruladoon byl jarem.

Skrze slova písně použila Catti kouzlo, aniž by si to uvědomila. Vydala se za svými přáteli přes hladinu rybníka. Jak ladně klouzala po vodě a zastavila se před nimi, začali rovněž zřetelně vnímat její píseň, nejen hudbu lesa, nýbrž specifická slova v mnoha jazycích, nových i starých:

Co je staré, je opět nové,

když Magie je znovu upředena,

a Stíny vyblednou

a hrdinové bohů se probudí,

aby znovu kráčeli po Faerûnu.

Co je postaveno, může být zničeno,

co je zničeno, může být opět postaveno.

To je to tajemství,

to je naděje,

to je slib.

Zavřela oči, zhluboka se nadechla, uklidnila se a poprvé od chvíle, kdy s Regisem vstoupili na toto místo, ztichla – pro ně uběhlo mnoho desetidnů, pro svět Torilu za hranicemi Iruladoonu, kde magický les občas zakotvil, však skoro století.

„Mý děvče,“ vydechl Bruenor, když znovu otevřela oči a upřela je na nejnovějšího návštěvníka lesa.

Catti se usmála, pak se k němu vrhla a pevně ho objala. Regis přiskočil blíž a přidal se k nim, protože mnoho času tady trávil tím, že zpívající ženu honil, jenže marně. Trojice od sebe odstoupila a pohlédla na Wulfgara, jehož výraz odrážel vřavu v jeho nitru.

Barbar dorazil před pouhými třemi dny iruladoonského času a nerozuměl tomuto místu o nic víc než Bruenor – nebo dokonce Regis, který celé hodiny vysedával u rybníku, pečoval o svoji malou zahrádku a vyráběl řezby z kostí tuponosých pstruhů, které se vždy zdály být po ruce.

„Konečně jsi přestala zpívat…“ začal říkat půlčík, jenže Bruenor ho přerušil.

„Ach, mý děvče,“ řekl a přejel svojí silnou rukou – silnou mladou rukou, jak si všiml – po Cattiině pěkné tváři. „Uběhlo tolik roků. Nikdys nevopustila mý srdce a všecky cesty, po kerých sem šel, byly bez tebe prázdnější.“

Catti zakryla jeho ruku tou svou. „Omlouvám se za tu bolest,“ zašeptala.

„Musel jsem zešílet!“ zařval najednou Wulfgar a všichni se k němu otočili a znovu se na něj zadívali.

„Byl jsem na lovu,“ zašeptal, mluvil spíše sám se sebou než s ostatními, a začal dlouhými kroky pochodovat sem a tam. „Stařec…“ Odmlčel se, otočil se k ostatním a rozpřáhl ruce.

„Stařec!“ trval na svém. „Muž s dětmi staršími, než teď vypadám, s vnuky staršími, než teď vypadám! Netuším, jaký způsob léčení na mě použili. Jsem prokletý, nebo požehnaný?“

„Požehnaný,“ odpověděla Catti.

„Tvým bohem?“

„Bohyní,“ opravila ho.

„Tak bohyní,“ řekl Wulfgar. „Požehnala mi tvá bohyně? Pak mě Tempus zatratil!“

„Ne,“ začala Catti odpovídat, vysmekla se Bruenorovi a vykročila k Wulfgarovi, který sebou viditelně trhl a začal před ní couvat.

„Tohle je šílenství!“ křičel Wulfgar. „Jsem Wulfgar, syn Beornegarův, sloužím Tempovi! Byl jsem zabit. Přijímám svoji porážku a svoji smrtelnost, ale tohle není síň mého boha války! Ne, tohle není požehnání!“ Poslední větu plivl po Catti, jako by po ní vrhal kletbu.

„Mládí?“ zeptal se a opovržlivě si odfrkl. „Vyléčení? To jsou ta požehnání? Za jakou cenu?“

„Tak to není,“ ujistila ho Catti.

Bruenor se jí dotkl a ona se otočila.

„Ty jsi zemřel v Gauntlgrymu,“ řekla mu. „Vedle Tibldorfa Pwenta, ano, ale věz, že jsi zvítězil a byl jsi pohřben s poctami vedle svého štítonoše a vedle trůnu bohů ve vstupní síni.“

Bruenor začal odpovídat, slova se mu však zadrhla v hrdle. „Jak to můžeš vědět?“ zeptal se místo toho.

Catti se jen spokojeně usmála a vymazala tak pochybnosti, které by ostatní mohli mít o jejích tvrzeních.

„Lhal bych, dybych řek, že mý srdce není plný, jak vás tu tak vidim, všecky tři!“ zašeptal Bruenor. „Ale taky bych lhal, dybych řek, že by mým místem a mojí vodměnou za život, kerý sem ved, měly být jakýkoli jiný síně kromě těch Moradinových.“

Catti kývla a začala odpovídat, šustění za zády ji však přimělo opět se odvrátit, právě včas, aby zahlédla Wulfgara zmizet v křoví. Uháněl pryč od nich.

„Můj chlapče!“ křikl za ním Bruenor, Catti ale položila svoji ruku na jeho napřáhnutou, aby ho umlčela, pak ho za ni vzala a požádala Regise, aby ji chytil za druhou, načež se s nimi pustila do pronásledování.

„Wulfgare, ne!“ volala za ním. „Nemůžeš odejít. Nejsi připravený!“

O několik okamžiků později Wulfgara znovu zahlédli, přebíhal malou mýtinu a mířil ke světlejšímu místu, které se zdálo označovat kraj lesa. Bruenor a Regis se pokusili přidat do kroku, zrychlit, ale Catti je zadržela a zdálo se, jako by samotná tráva okolo jejích nohou s ženou souhlasila nebo odpověděla na její volání, protože stébla se převalila přes Bruenorovy boty a Regisovy chlupaté prsty a pevně je držela na místě.

„Nedělej to!“ varovala Wulfgara naposledy, jenže tvrdohlavý barbar ani nezpomalil a řítil se ven z lesa.

„Zastavilas nás, tak zastav i jeho!“ řekl jí Bruenor a škubal za vzpurné kořeny, Catti však jen hleděla za Wulfgarem a vrtěla hlavou.

Obklopovaly ho husté, tmavé stromy, Wulfgar ale viděl před sebou světlo, mířil k němu a sotva přitom vnímal svůj pohyb. Měl pocit, jako by spíše plaval, než utíkal, cítil vlhkost a teplo, i když nepršelo a les se zdál dostatečně suchý.

Jenže pak si uvědomil, že už není v lese, světlo se proměnilo v  pouhý bod a nic víc a jeho pohyby se staly zmatené a nekoordinované. Měl pocit, jako by ho zamotali do látky a hodili do rybníka.

Cítil se… nevěděl, co vlastně cítí, protože myšlenky měl nesmyslně zpřeházené. Viděl světlo, třebaže z něj zbyla pouhá tečka, a mířil k němu, jeho tělo se kroutilo a svíjelo, paže měl uvězněné a jeho nohy se pohybovaly podivně, nekontrolovaně.

Světlo sílilo a on nemohl dýchat. Wulfgar se zoufale a stále usilovněji tlačil dál a jeho pouta se napínala a mačkala ho – dokázal myslet jen na obrovského hada škrtiče nebo fialového červa! Ano, měl pocit, jako by se vrhl do chřtánu fialového červa, jeho křečovité stahy, ať už úmyslné nebo ne, ho však poháněly žádaným směrem a světlo před ním se rozjasňovalo.

Protlačil skrz hlavu a pokusil se zvednout paži, když vtom ho někdo popadl, náhle, hrubě, silně! Ach, tak silně!

Trhli s ním vpřed a on měl pocit, jako by letěl, stoupal vysoko do vzduchu. Jedna velikánská ruka mu podepřela hlavu, druhá tělo a spolu ho snadno zvedly. Chvíli se obával, že byl vržen mezi obry, protože byli všude okolo, pak si ale uvědomil, že jsou příliš velcí i na obry! Cítil je, slyšel vibrace jejich dunivých hlasů.

Žádní obři! Byli příliš velicí! Titáni, les ho vrhl do brlohu titánů!

Anebo samotných bohů, neboť ti tvorové ho tak dalece převyšovali, byli o tolik mocnější než on. Rukou obemknul jeden obrovský prst a vší silou zatlačil, jenže klidně se mohl snažit pohnout balvanem o velikosti hory!

Wulfgar chrchlal chuchvalce slin a slizu, čemuž nerozuměl, bojoval a kašlal, až konečně, konečně zakřičel jméno svého boha: „Tempe!“ Jeho hlas zněl tak tence a nevýrazně. Vzpíral se a titánská stvůra, která ho držela, vykřikla. Wulfgar ji proklel a pohrozil jí Tempovým hněvem.

A pak letěl – ne, neletěl.

Padal.

Catti zůstala stát na kraji mýtiny v magickém lese a znovu se dala do zpěvu.

„Děvče, přiveď mi zpátky mýho kluka!“ vykřikl Bruenor, jeho hlas ale zněl zkresleně.

„Co to děláš?“ zeptal se Regis a jeho slova se zpomalovala a zase zvláštně zrychlovala, jak magie Cattiiny písně překrucovala samotný čas a prostor. Potom se i oni tři ocitli ve zvláštním tunelu a rychle se jím proplétali. Jejich zážitek však nebyl stejný jako Wulfgarův, protože sotva si Bruenor s Regisem onen zvláštní efekt uvědomili, byli zase venku, vyrazili ven z kořene vrby a ocitli se spolu s Catti zpátky u malého lesního rybníku.

A támhle ležel Wulfgar, lapal po dechu a snažil se vstát, zvedl se na loktech, něco zamumlal a opět upadl do trávy.

Po Bruenorově zavolání se mu podařilo otočit hlavu k přátelům, jeho tvář byla popelavě šedá a paže se mu třásly.

„Titáni,“ zachraptěl. „Bohové. Oltář bohů!“

„Co víš?“ obořil se Bruenor na Wulfgara, otočil se však ke Catti a nasměroval otázku i na ni.

„Žádní titáni.“ Catti přistoupila k Wulfgarovi a pomohla mu na nohy. „Žádní bohové.“ Počkala, dokud neupoutala plnou pozornost všech tří.

„Regedští barbaři,“ vysvětlila. „Tvoji vlastní lidé.“

Wulfgarův výraz její tvrzení popřel. „Obrovští!“ protestoval.

„Anebo jsi ty byl maličký.“ Odmlčela se a nechala svá slova zapustit kořeny. „Dítě. Novorozeně.“

kapitola 2

Znovuzrozený hrdina

Rok znovuzrozeného hrdiny (1463 DL)

Netheril

Lord Paris Ulfbinder z Netherilské říše se neklidně vrtěl na židli, jak znovu a znovu procházel stovky pergamenů. Neustále těkal pohledem do strany, po křišťálové kouli, tak trochu totiž očekával další magické vyrušení svého vrstevníka a přítele, lorda Drayga Rychlého, který přebýval mimo město Šerotep ve Stínopádu, temné sestře Základní materiální sféry.

Všechno, co mu Draygo Rychlý právě pověděl, Parise jen utvrdilo v jeho nejhorších obavách. Brány mezi Stínopádem a Torilem slábly a kapsy stínů na Torilu se viditelně zmenšovaly.

Většina netherilských učenců, a že jich mezi studovanými Netherijci bylo hodně, dříve viděla v zesílených poutech mezi světy velkou změnu v mnohovesmíru, nové a trvalé paradigma, přinejmenším v životě stínu.

Paris Ulfbinder o tom však začínal pochybovat a hromádka pergamenů, starých textů dávno mrtvých učenců, a to jak netherilských, tak cizích, mu našeptávala věci, které se kolem něj zjevně stávaly skutečností.

Brány se… ztenčovaly.

Mladý lord plný života přeskupil pergameny před sebou a vytáhl z nich kopii základu své teorie, starodávný sonet známý jako „Cherlrigova temnota“.

Užij si hry, když stíny kradou den…

Pro ty, kdo chodit se učí, celý svět jen poloviční je.

Na houbě hodovat a loupat klas, když slunce ho zalije;

neotálej, neboť bohové dál sní svůj sen.

Pozor si však dej, tiše mluv a našlapuj opatrně.

Jen neprobouzej božské, abys uspíšil den Rozervání!

Hluboká ztráta totiž už daleko není;

nevyhnutelná trhlina volbou bude či ne.

Ach, ano, osamělý svět opět čeká čas putování!

Se ztracenými královstvími a poklady v dosahu,

a s nepřáteli s laskavým požehnáním od bohů.

Božskými sférami jsou vrženi celí i rozervaní,

pro kouzla i loď chodce větru z dosahu;

a s cetkami pro ty, kdo těší se přízni bohů.

Paris a lord Draygo spolu ten sonet dlouze a opakovaně rozebírali, obzvláště pak jeho voltu, devátý verš: Ach, ano, osamělý svět opět čeká čas putování!

„‚Osamělý svět‘,“ přečetl. „Akusativ.“

Podle něj znamenalo použití čtvrtého pádu docela jasné prohlášení, víc než jen náznak, že magická blízkost Abeiru a Torilu není tak trvalá, jak mnozí věřili.

„Jak dlouho?“ zajímal se nahlas a zvedl oči ke dvěma glóbům a ke kalendáři, které postavil na druhý konec pracovního stolu.

Paris si přečetl slova v kalendáři: „‚Údolní letopočet, 1463.‘“

Samozřejmě věděl, jaký rok teď na Torilu je. Byl matematik, učenec a velmi se zajímal o pohyb nebeských těles, která hrála nemalou roli v jeho současném výzkumu spojení Abeiru a Torilu. Učeného netherilského lorda by tak nemělo překvapit, jaký je rok… a přesto ho to překvapilo.

„1463?“ zamumlal a ostře se nadechl.

Vyskočil ze židle tak rychle, až se roztočila a převrátila, a stejně rychle se vrhl na židli před křišťálovou koulí a zběsile začal navazovat spojení se Stínopádem, s lordem Draygem Rychlým.

Nesmírně se mu ulevilo, když zjistil, že přítel je stále ve své pracovně a slyšel jeho volání.

„Rád vás zase vidím,“ pozdravil ho lord Draygo, vrásčitý starý černokněžník velkého vlivu a magické moci.

„Myslím, že znáte hrdinu, který se těší velké přízni,“ řekl Paris, „vyvoleného jednoho ze starých bohů.“

„Ano,“ odvětil Draygo Rychlý, protože to už spolu probrali.

„Možná se mýlíte.“

Uvnitř křišťálové koule se lehce zkreslený obraz Parisova protějšku zdál poněkud zaskočen. „Nikdy jsem netvrdil, že si tím jsem jist…“

„Možná se oba mýlíme,“ opravil se Paris Ulfbinder, „když věříme, že hrdinové starých bohů jsou tam venku a připravují se.“

Nyní se Draygo Rychlý tvářil prostě zmateně.

„Jaký je rok?“ zeptal se Paris.

„Rok?“

„Ano, jaký je rok v torilském kalendáři? Podle údolního letopočtu?“

Draygo Rychlý svraštil zamyšleně tvář a Paris očekával, že lordu Draygovi chvíli potrvá, než na to přijde, jelikož žil ve Stínopádu, kde se čas měřil jinak.

„Žijete v zemi světla příliš dlouho, pokud vás to vůbec zajímá,“ opáčil Draygo Rychlý, než konečně správně odpověděl: „1463, jak věřím.“

„Nemyslím datum, ale název. 1463…“ odpověděl Paris Ulfbinder, „je Rokem znovuzrozeného hrdiny.“

„A to má nějaký význam?“ zeptal se Draygo Rychlý.

Paris mohl jen pokrčit rameny. „Možná žádný,“ připustil. „Je to vodítko, ne stopa. Možné vodítko, řekl bych. Neměli bychom měnit své vytyčené směry ani vyšetřování.“

„Týkající se Drizzta Do’Urdena?“

„Jeho nebo jiných, kteří nás zaujmou,“ řekl Paris. „Vybudujeme si síť a najdeme a prověříme oblíbené smrtelníky, hrdiny. Při dalším pátrání bychom ale možná měli zvědům říct, ať si dají zvláštní pozor na každého, kdo se bude zdát Vyvoleným a narodil se letos.“

„Je to pozoruhodná shoda okolností,“ připustil Draygo Rychlý a začal procházet seznamy názvů předchozích let. „Možná v nich najdeme vodítka,“ souhlasil.

Teď si povzdychl Paris, protože se právě této reakce obával. Učenci strávili celé roky tím, že se snažili pochopit nebo uspořádat Výpis roků, proroctví Augutry Šílené.

„To je práce pro učedníky,“ navrhl lord Paris. „Prosím vás, jen se zběžně podívejte, nic víc.“

„Rok zpívající lebky,“ řekl Draygo Rychlý a zdánlivě Parise ignoroval.

„Cože?“

„1297,“ odpověděl starší lord. „Rok Drizztova narození, jak věřím. Rok zpívající lebky.“

„Vidíme v tom nějaký význam?“

„Ne.“

„Tak proč přerušovat…?“

„Proč by v tom měl být nějaký význam?“ zeptal se Draygo Rychlý. „Byl jenom drow, jeden z desítek tisíc.“

„Tak proč…?“ Paris Ulfbinder nechal svůj hlas odeznít a svoji myšlenku rozplynout. Přesně toho se bál, když si uvědomil název letošního roku. Možná se jednalo o shodu náhod – patrně to byla shoda náhod a prověřováním názvu nezíská žádné nové informace, které by stály za jeho čas a námahu.

„Pokračujme dál ve své práci,“ navrhl Draygovi Rychlému. „Musíme vybudovat sítě a naverbovat zvědy.“

„Jako Bregan D’aerthe.“

Paris kývl. „Jako Bregan D’aerthe. Jsou praktičtí a budou nám nápomocní způsoby, o nichž nebudou mít ani tušení.“

„Takže jste znovu načal naši diskuzi jen ze zvědavosti,“ pravil Draygo Rychlý.

Paris jeho poznámku pečlivě zvážil a nakonec kývl. „Přesně tak,“ přitakal, „ze zvědavosti.“

Draygo Rychlý odpověděl úsměvem, čímž dal příteli najevo, že rozumí dokonale. Kývl, přehodil přes svoji křišťálovou kouli látku a ukončil tak spojení.

Paris Ulfbinder se opřel, sepnul ruce a ukazováčky se dotkl rtů.

Název roku mohl samozřejmě znamenat spoustu věcí a možná to byla jen směšná shoda náhod.

Jenže Paris Ulfbinder nepatřil k těm, kteří by něco s potenciálně katastrofickými důsledky brali jako pouhou náhodu.

„Rok znovuzrozeného hrdiny…“ zašeptal.

kapitola 3

Mieličin Iruladoon

Rok znovuzrozeného hrdiny (1463 DL)

Iruladoon

Wulfgar klečel u rybníku a snažil se vstřebat to, co mu Catti právě řekla, snažil se překonat šok ze znovuzrození. Nemohla to být pravda – někde hluboko v srdci prostě nedokázal akceptovat pravdu jejího tvrzení.

„Já ale věděl,“ zašeptal, a přestože promluvil tiše, jeho slova rázem umlčela Bruenora a Regise, kteří za ním debatovali o stejné záhadě a snažili se dopátrat vysvětlení.

„Všechno sis pamatoval,“ řekla Catti Wulfgarovi a on se otočil a zadíval se na ně.

„Věděl jsem,“ odvětil. „Věděl jsem, kdo jsem byl, kdo jsem a odkud jsem přišel. Nebyl jsem novorozeně…“

„Ne srdcem a ne myslí,“ vysvětlila. „Pouze tělem.“

„Děvče, co víš?“ zeptal se Bruenor.

„Regis a já přebýváme na tomto místě, v Iruladoonu, už několik desetidnů,“ začala.

„Chceš říct stovku roků,“ přerušil ji Bruenor, ale Catti zavrtěla hlavou, jako by přesně takovou odpověď očekávala.

„Za hranicemi Iruladoonu uplynulo sto let, uvnitř hranic pouze několik desetidnů,“ odvětila. „To je Mieličin dar.“

„Nebo prokletí,“ zabručel Wulfgar.

„Ne, je to dar,“ trvala na svém Catti. „A není to dar pro nás, ale pro Drizzta. Bohyně to udělala pro našeho přítele.“

„Cože?“ zeptali se Bruenor a Regis zároveň.

„Starší bohové věděli,“ řekla Catti. „Nástup Stínu, spojení se Stínopádem, kolize našeho Torilu s jiným světem známým jako Abeir… starší bohové očekávali, že vypukne chaos. Nepočítali samozřejmě se vším, třeba se zhroucením Tkaniva a Morem kouzel, znali ale větší pravdu o setkání světů.“

„Možná proto sou bozi,“ zamumlal Bruenor.

„A také vědí, že se jedná pouze o dočasné seřazení nebeských těles,“ řekla Catti. „Nakonec dojde k rozervání a ta událost, Rozervání, je už blízko.“

„A já si myslel, že sme mrtví,“ zabručel Bruenor uštěpačně hlavně Regisovi, Catti však neposlouchala a nezpomalila vyprávění. Převzala v tu chvíli roli skalda a dokonce začala i trochu tančit, jako tančila v minulých desetidnech pod kvetoucími korunami Iruladoonu celé hodiny.

„Nastane čas velkého zoufalství a vřavy, chaosu a narovnání, a to jak světského, tak božského,“ vyprávěla. „Bohové vznesou nárok na své říše a na své stoupence – někteří se stanou jejich šampiony, z jiných šampiony udělají. Mezi smrtelnými vůdci Faerûnu, mezi pány Hlubiny a arcikouzelníky Thaye, mezi náčelníky velkých kmenů a hrdiny Severu, mezi králi, trpaslíky i orky objeví výjimečné jedince.

Většina zůstane taková jako dřív,“ vysvětlila. „Moradin a Grúmš udrží své kmeny pod kontrolou, ale na okrajích, tam se rozpoutá chaos. Kdo povede zloděje a koho kouzelníci prohlásí za původce mystických výbojů? A koho si zvolí smrtelníci, truchlící a ztracení, komu se rozhodnou sloužit, zatímco se jejich cesty budou stále víc klikatit?“

„Cože?“ zeptal se Regis s očividným podrážděním.

„Další hádanky?“ zabručel Wulfgar.

Bruenor ale pochopil lépe. „Drizzt,“ zašeptal. „Truchlicí a ztracení, řikáš? Jo, ale já ho nechal s toudle Dahliou a ta je fakt vohnivá a samej malér.“

„Truchlící, a tak možná snadná kořist,“ řekla Catti.

„Miluje tě,“ řekl Bruenor rychle, chlácholivě. „Pořád tě miluje, děvče! Dycky bude!“

Cattiin smích se skoro vysmíval představě chlípné žárlivosti. „Mluvím o jeho srdci, o jeho duši, ne o jeho fyzických tužbách.“

„V tom ohledu patří Drizzt Mielikki,“ řekl Regis, ale Catti jen pokrčila rameny, aby rozehnala jeho jistotu.

„Nakonec si vybere,“ řekla. „A já věřím, že si zvolí správně. Je ale pravděpodobné, že za svoji volbu draze zaplatí – bude ho stát všechno. To je Mieličino varování, a proto je toto její dar.“

„Pcha, není ale na ní ho darovat!“ prohlásil Bruenor.

„Moje místo je v Tempových síních,“ trval na svém Wulfgar, kterému došlo, co se trpaslík snaží říct, a povýšeně, vzdorně se zvedl na nohy.

„A proto je volba na vás,“ souhlasila Catti, „protože Mielikki by nikdy nežádala podobnou službu od stoupence jiného boha. Nežádá od vás přísahu věrnosti, nabízí vám volbu.“

„Jsem tady!“ hádal se Wulfgar. „Žádná volba není!“

„Jo,“ souhlasil Bruenor.

„Je,“ odvětila Catti s úsměvem, který je oba odzbrojil. „Protože toto místo není trvalé a věčné – jeho konec se vlastně blíží. Mieličina magie, Iruladoon, už brzy nebude. Zmizí navždy a nikdy se nevrátí. A my si musíme vybrat a musíme odejít.“

„Zkusil jsem to,“ připomněl Wulfgar.

„Ano,“ odvětila Catti a kývla. „Udělal jsi to ale slepě, bez přípravy, bez domluvy, proto jsi byl odsouzen k selhání. Bylo pro tebe lepší, že tvá zkušenost skončila, sotva začala. Bylo pro tebe lepší, že tebou porodní bába praštila o kámen!“

„Bez domluvy?“ zopakoval Regis tiše, neboť si všiml zvláštní fráze skryté v Cattiině vysvětlení.

Wulfgarovi po Cattiině poznámce vyprchala krev z tváře, vrátily se mu totiž vzpomínky na jeho krátký pobyt mimo Iruladoon – věděl, že je vyvolala magie, Cattiina slova. Myslel si, že se ocitl v rukách obryně, ve skutečnosti to však byly paže porodní báby. A když protestoval, když zakřičel hlasem dítěte, použil však slova někoho mnohem staršího, zděšená porodní bába splnila povinnost a hodila ho na zem, praštila s ním o teplé kamení vyhřívající chatrč.

Vzpomínka na tíhu té hrůzy, na výbuch, jak měkkou hlavou narazil na tvrdý kámen, ho znovu omráčila. Klopýtl vzad, spadl do rybníku a po mnoho úderů srdce zůstal sedět na mělčině, než se nakonec vyvlekl zpátky na břeh.

„Ano,“ vysvětlila Catti Bruenorovi a Regisovi, zatímco Wulfgar se zmítal ve vodě, „bohyně mi všechno odhalila. Vlastně si myslím, že ponoukla porodní bábu k tomu, aby to posedlé dítě zničila.“

„To není zrovna milosrdná bohyně!“ protestoval Bruenor.

„Koloběh života a smrti není ani milosrdný, ani nemilosrdný,“ vysvětlila Catti. „Prostě je. Vždycky byl a vždycky bude. Wulfgar nemohl opustit Iruladoon tak, jak se o to pokusil – nikdo z nás nemůže. To není dohoda ani volba, kterou nám čtyřem Mielikki nabízí. Než se magie lesa rozplyne, nabízí se nám odsud dvě cesty. První je ta, kterou si zvolil Wulfgar, má ale jednu podmínku.“ Pohlédla zpříma na Wulfgara. „Podmínku, kterou jsi nesplnil, a proto jsi byl odsouzen k selhání.“

Wulfgar na ni hleděl s výrazem plným podezření.

„Druhá cesta vede rybníkem,“ dokončila Catti.

„O jakou podmínku jde?“ zeptal se Regis.

„K odchodu z lesa, k návratu do Faerûnu je zapotřebí přísahy bohyni Mielikki.“

„Chceš nás obrátit na víru?“ protestoval Wulfgar.

„U Moradinovy chlupatý prdele!“ bránil se i Bruenor. „Mám tě rád, děvče, a Drizzt je pro mě jako bratr, nebudu se ale honit za kytkama po nějaký Mieličiný louce!“

„Přísahu, splnění úkolu, ne věčnou věrnost,“ vysvětlila Catti. „Abyste mohli přijmout Mieličino požehnání, opustit Iruladoon a být znovu zrozeni v zemích Faerûnu, musíte akceptovat pouze jednu podmínku: že v nejtemnější hodině budete stát na její straně.“

„To teda nemám tucha, vo čem je řeč, děvče,“ přiznal Bruenor.

„Myslí tím Drizztovu nejtemnější hodinu,“ řekl Regis. Když na něj ostatní pohlédli, dodal: „Říkala jsi, že je to dar hlavně pro Drizzta.“

„Chceš tim řict, že Drizzt bude potřebovat naši pomoc?“ zeptal se Bruenor.

Catti pokrčila rameny, protože to skutečně netušila. „Je to pravděpodobné.“

„Takže se můžeme vrátit zpátky a pomoct Drizztovi, ať už to znamená cokoli, zároveň ale můžeme dál uctívat svého boha a sloužit mu?“ zeptal se Regis a podle jeho tónu bylo zjevné, že se ptá jenom proto, aby pomohl s vyjasněním situace Bruenorovi a Wulfgarovi, jejichž výrazy byly pořád plné hlubokých pochybností.

„Až se kolo života znovu otočí, až znovu zemřete, což se určitě stane,“ odpověděla Catti, „najdete si cestu k oltáři boha, kterého jste si zvolili, pokud vám to dovolí.“ Otočila se tváří k Wulfgarovi a k rybníku a dodala: „Tady je vaše druhá možnost.“ Ukázala na rybník. „Pod hladinou se ukrývá jeskyně, tunel, který se vine mnohovesmírem k  odměnám přislíbeným oddaným stoupencům. Ta cesta je vám otevřená hned teď, pokud se tak rozhodnete. Pro tebe, Wulfgare, je to cesta k Odpočinku válečníka a k dětem a přátelům, které jsi poznal ve svém kmeni a kteří zemřeli před tebou anebo v letech, která uplynula od chvíle, kdy jsi vkročil do Iruladoonu. Vím jistě, že tě tam čeká čestné místo. Tebe, můj otče, pak Trpasličí domov a místo po Moradinově boku. Bude to skutečně velkolepé místo, protože jsi usedl na trůn Gauntlgrymu a dotkla se tě jeho přízeň a moc. Tebe, Regisi, Zelená pole a další cesty ve Velebralu, čekající na prozkoumání, a věz, že až už nebudu patřit do tohoto světa, vyhledám tě tam a Drizzt nás tam vyhledá oba, protože Mieličina Hluboká divočina se dotýká Zelených polí.“

„Co to říkáš, děvče?“ zeptal se Bruenor. „Sme mrtvý, nebo nejsme?“

„Jsme,“ odpověděl Regis. „Ale nemusíme být.“

„Anebo můžeme,“ prohlásil Wulfgar chladně, skoro rozezleně. „Tak, jak to ve světě chodí, přirozeně a správně.“ Hleděl Catti do očí bez mrkání, neoblomně. „Prožil jsem dobrý život, dlouhý život. Měl jsem děti – pohřbil jsem děti!“

„Nepochybně jsou teď už všechny mrtvé,“ připustila Catti. „A to i kdyby jim bylo požehnáno dlouhým věkem, protože od tvého příchodu do Iruladoonu uplynuly na Torilu desítky let.“

Wulfgar sebou trhl a zdálo se, že má blízko k panice nebo k zuřivosti, jak se snažil přebrat si tu nepochopitelnou pravdu.

„Nikdo nás k ničemu nenutí, nikoho z nás,“ řekla Catti všem. „Bohyně zasáhla kvůli svému oblíbenci, Drizztovi, ale nezbaví nás možnosti volby. Jsem tady jen jako její posel, nic víc.“

„Ty ale zpátky pudeš,“ uhádl Bruenor.

Catti se usmála a kývla.

„No, jesli se vrátíš zpátky jako škvrně, asi Drizztovi moc nepomůžeš,“ namítl Bruenor. „Celý roky!“

Opět kývla. „Rozervání ještě nenastalo. Takže předpokládám, že prozatím mu nic nehrozí.“

„Takže se chceš vrátit zpátky a znovu vyrůst?“ zeptal se Bruenor nevěřícně. „A kde to bude?“

Catti pokrčila rameny. „Může to být kdekoli,“ připustila. „Narodím se lidským rodičům, nedokážu ale říct, jestli to bude v Hlubině nebo v Kalimportu, v Sembii, na Planině ledového větru nebo v Měsíčninách, to se teprve ukáže. Znovu se narodit do velkého cyklu znamená volně plout, dokud váš duch není nalezen a připoután k vhodnému lůnu.“

„Když se reinkarnují druidové, vrací se zpátky jako příslušníci jiných ras, dokonce jako zvířata,“ podotkl Regis. „Mám opustit les, jen abych se stal králíčkem, který bude utíkat před vlky a jestřáby?“

„Budeš půlčíkem a narodíš se půlčíkům,“ slíbila mu Catti. „To by rozhodně víc odpovídalo Mieličiným způsobům a jejím potřebám.“

„K čemu bys byl Drizztovi jako králík, tupče?“ zeptal se ho Bruenor.

„Třeba by mohl mít hlad,“ odpověděl Regis a pokrčil rameny.

Bruenor si nad půlčíkovým potměšilým úsměvem povzdychl, pak ale opět zvážněl, velmi viditelně, a otočil se k milované dceři. Těžce se nadechl a pokusil se promluvit, potřásl však hlavou, přemožen emocemi.

„Nemůžu to udělat,“ řekl najednou a zajíkl se. „Prožil sem svý dny a našel svůj klid!“ Působil téměř zoufale a hleděl na Catti očima přetékajícíma vlhkostí. „Zasloužil sem si sedět vedle Moradina a Trpasličí domov čeká.“

Catti ustoupila stranou a ukázala na rybník. „Cesta je volná.“

„A co si vo mně pomyslí mý děvče, no? Že Bruenor je zbabělec?“

Catti se zasmála, rychle ale zase zvážněla a pospíšila si Bruenora pevně obejmout. „Nikdo tě kvůli tvé volbě nebude soudit,“ pošeptala mu do ucha a dovolila si vrátit se zpátky k trpasličímu přízvuku, kterým hovořila jako velmi mladá, když ještě žila v tunelech Válečných kladiv pod Kelvinovou mohylou. „Táto, tvý děvče tě bude dycky milovat a nikdy na tebe nezapomene.“

Objala ho ještě pevněji a Bruenor jí objetí oplatil desetinásobně a drtivě ji k sobě přitiskl. Potom ji od sebe prudce odstrčil na vzdálenost paže, po vousatých tvářích mu přitom tekly slzy. „Ty se vrátiš zpátky na Faerûn?“

„Ano.“

„Abys pomohla Drizztovi?“

„Abych mu pomohla, za což se modlím. Abych ho opět milovala, za což se modlím. Abych žila po jeho boku, dokud už nebudu, za což se modlím. Hluboká divočina tu bude věčně a Mielikki je trpělivá hostitelka.“

„Jdu zpátky,“ prohlásil Regis odhodlaně a všechny je tím překvapil. Otočili se k němu.

Půlčík před jejich zvědavými pohledy neuhnul očima.

„Drizzt by se kvůli mně vrátil,“ vysvětlil jednoduše. Založil si paže na malé hrudi a pevně stiskl čelist.

Catti se na něj vřele usmála. „Pak se znovu setkáme, živí, jak doufám.“

„Ach, u Clangeddinových železných koulí!“ zafuněl Bruenor. Odskočil od Catti a dal si ruce v bok. „Bezvousý?“ zeptal se.

Catti se usmála, protože jí bylo jasné, kam tím směřuje.

„Pcha!“ zabrblal trpaslík a odvrátil se. „Tak teda poďme. Jesli ale skončíme rozesetý po celým Faerûnu, kde se setkáme a jak to budem vědět a co…?“

„V noc jarní rovnodennosti, až nám bude dvacet jedna let,“ odpověděla Catti. „Za Noci Mielikki a na místě, které všichni dobře známe.“

Bruenor na ni zíral. Regis na ni zíral. Wulfgar na ni zíral. Jejich pohledy se do ní vpalovaly, jejich hlavami vířilo tolik otázek, potřebovali se stále zeptat na tolik věcí, zároveň ale všichni věděli, že neexistují žádné odpovědi.

„Na Bruenorově výstupu,“ řekla. „Na Kelvinově mohyle na Planině ledového větru v noci jarní rovnodennosti. Tam se opět shledáme, pokud se nesejdeme už dřív.“

„Ne!“ odmítl Wulfgar za ní rozhodně, a když se otočila, spatřila, jak udělal krok dál do rybníka. Jeho přísný výraz pod pohledy přátel zjihl. „Já nemůžu,“ řekl tiše.

Sklopil oči a zavrtěl hlavou. „Cením si dnů, které jsem prožil po vašem boku,“ řekl jim. „A věz, že kdysi jsem tě miloval,“ řekl Catti přímo. „Po našem rozchodu jsem si ale našel nový život ve své domovině, se svými lidmi, tam jsem znovu našel lásku a rodinu. Teď jsou všichni mrtví, všichni…“ Zmlkl a ukázal na rybník. Věděli, že ukazuje na Válečníkův odpočinek, přislíbené nebe svého boha Tempa. „Čekají na mě. Moje žena. Moje děti. Odpusťte mi.“

„Nemáme ti co odpouštět,“ řekla Catti a jak Bruenor, tak Regis se k ní přidali. „Nejedná se o dluh, který bys musel splatit. Mielikki nabídla možnost volby Drizztovým nejdražším přátelům, Společníkům síně, a ty k nim patříš. Sbohem, příteli, a věz, že jsem tě kdysi milovala, vždy tě budu milovat a nikdy na tebe nezapomenu.“

Vstoupila do vod rybníka, vřele a láskyplně Wulfgara objala a políbila ho na tvář. „Válečníkův odpočinek bude o to velkolepější díky Wulfgarovi, synovi Beornegara, který tam na tebe rovněž čeká.“

Přebrodila se na břeh, zatímco Bruenor a Regis zaujali její místo a podobně barbara objali. Catti si všimla, že Regis opustil rybník dychtivě, zatímco Bruenor se cestou zpátky k nim mnohokrát ohlédl.

Naposledy Wulfgarovi zamávali, pak trojice přátel zamířila do lesa a vykročila po pěšině, o níž netušili, kam je zavede.

Wulfgar stál po kolena ve vodě a sledoval, jak odcházejí. Dovolil si zavzpomínat na roky, které strávil po boku Bruenora a ostatních, na tři desetiletí, na nejlepší léta svého života.

Byly to dobré roky, rozhodl se, prožité s dobrými přáteli.

Obrátil se zpátky k vodě a všiml si svého odrazu na hladině, rozvířené jeho pohybem. Opět vypadal jako mladík, stejně, jako když se vydal spolu s Drizztem a ostatními na cestu za divokým dobrodružstvím.

Přemítal, jestli si ten vzhled zachová i ve Válečníkově odpočinku a jestli i ostatní členové jeho rodiny budou vypadat tak jako ve své nejlepší hodince. A co jeho otec, Beornergar, kterého jako mladý nikdy nepoznal?

Wulfgar se vydal hlouběji a vklouzl do vln.

kapitola 4

Syn rodu

Rok znovuzrozeného hrdiny (1463 DL)

Citadela Felbar

„Určitě mám ve svých starých kostech zimu,“ postěžoval si Emerus Válečná koruna Parsonu Kůsovi, svému příteli a rádci. Král Emerus rozpřáhl doširoka paže, až se mu na ramenou zavlnily svaly. Už před mnoha lety překročil své druhé století, přesto se pyšnil fyzičkou, na kterou by mohl žárlit každý padesátník, a jen málokdo jeho věku by se pustil s tímto hrdým starým štítovým trpaslíkem do křížku! Prošel komnatou, vzal do ruky velké poleno, snadno ho ve svém mocném stisku zvedl a hodil ho do plamenů.

„Jo, ale je krutá,“ souhlasil Parson Kůsa, vrchní klerik citadely Felbar, hlava církve a trpaslík, kterého Emerus nedávno jmenoval budoucím správcem pro případ, že by krále potkalo něco zlého. „Kolem západní Runové brány leží kupy sněhu. Poslal sem hordu s lopatama, aby vodházela cestu, než dorazí další karavana.“

„To se v nejbližší době nestane!“ prohlásil Emerus se srdečným smíchem. „Musela by přijet na saních!“

„Jo,“ přitakal přítel s holou lebkou a černým vousem a také se rozesmál. Neboť pro trpaslíky z citadely Felbar přinesl začátek roku 1463 vítaný oddych od neustálých konfliktů – s orky, lupiči a podobnou havětí – které trápily kraj celý minulý rok. Kladiven, první měsíc, byl dost mrazivý, sněhy z konce roku 1462 tak sotva roztály, a druhý měsíc, příhodně nazvaný spáry zimy, dorazil s rykem a zasypal celé Stříbrné pomezí novými přívaly sněhu. Parson Kůsa při popisu situace u Runové brány nepřeháněl, vůbec ne.

Emerus Válečná koruna zatleskal, aby dostal z rukou piliny a špínu, pak si prohrábl velký vous, který byl už spíše šedivý než žlutý, ale pořád stejně hustý jako vousy ostatních trpaslíků. „V poslední době nemužu vyhnat z kostí zimu,“ přiznal a okatě na přítele mrkl. „Lok brandy by možná pomoh.“

„Jo, fakt by pomoh,“ souhlasil Parson Kůsa vesele.

Emerus zamířil ke své soukromé zásobě, kterou schovával v pevné, vyřezávané skříni u stěny pohodlné komnaty. Právě vzal do ruky nejzdobenější láhev ze všech, láhev s tenkým hrdlem, buclatým tělem a s nejlepší mirabarskou brandy, když se dveře jeho soukromé komnaty s prásknutím rozlétly. S výkřikem „Co?!“ Emerus Válečná koruna láhev upustil a znovu ji chytil, až když třeskla o polici. Naštěstí se nerozbila.

„Co?“ zařval trpasličí král znovu a otočil se ke dveřím, v nichž spatřil svalnatého trpasličího válečníka s divokýma očima, který poskakoval kolem, mával rukama a obličej měl rudý jako svůj ohnivý vous. Při pohledu na nově příchozího, na Reginalda Kulatý štít nebo spíše na „Ar Ara“, jak byl všeobecně znám, na kapitána stráží citadely Felbar, napadla krále řada strašlivých scénářů.

Představy katastrof se však Emerusovi vykouřily z hlavy, jakmile se uklidnil, zadíval se na Ar Ara pozorněji a všiml si širokého úsměvu rudovousého trpaslíka.

„Co víš?“ obořil se na něj Emerus.

„Syn, můj králi!“ odpověděl Reginald.

„Cože!“ vykřikl Parson Kůsa. „Cože! Tak to bych měl tomu klučinovi radši požehnat Clangeddinovým ménem, jinak bude určitě kňourat!“

„Clangeddin je dobrá volba,“ potvrdil Reginald. „Syn kapitána!“

„Syn rodu,“ souhlasil Emerus Válečná koruna, vytáhl tři velké poháry a začal štědře rozlévat brandy na oslavu.

„Můj táta byl kapitán, můj děda byl kapitán a jeho táta před ním,“ prohlásil Reginald pyšně. „A bude jim i můj syn!“

„Tak teda na syna syna syna syna kapitána!“ poblahopřál Parson Kůsa, přijal od Emeruse pohár a ihned ho pozvedl k přípitku.

„Je to chlapák,“ řekl Reginald ostatním, když si rázně přiťukli. „Už teď je plný boje, to vám povidám!“

„Nemohlo to být jinak,“ přitakal Emerus Válečná koruna. „Nemohlo to být jinak.“

„A jaký mu dáte méno? Stejný, jako je to tvý?“

„Jo, obě půlky, jako můj táta a jeho táta a jeho táta a jeho táta.“

„Takže malý Ar Ar!“ prohlásil král Felbaru a pozvedl pohár k dalšímu přípitku, pak si to ale rozmyslel a zase ho sklonil.

Reginald Kulatý štít a Parson Kůsa na něj zvědavě pohlédli.

„Břichkuchač?“ navrhl Emerus Válečná koruna mazaně a myslel tím ten nejbrutálnější, nejsilnější trpasličí nápoj.

„Co by se líp hodilo na oslavu malýho Kulatýho štítu?“ odvětil Parson Kůsa.

Král kývl a vážně pohlédl na velitele své stráže. „Jenom se postarej, abych byl u toho, až dáš malýmu Ar Arovi poprvý cucnout Břichkuchače,“ řekl. „Ach, nemužu se dočkat toho, jak se ten špunt bude tvářit!“

„Bude chtít víc,“ chvástal se Reginald. Trojice se znovu rozesmála a král Emerus vyrazil pro svoji soukromou zásobu mocného nápoje.

Nebyl na to připravený. Jak by na to mohl být vůbec někdo připravený?

Bruenor Válečné kladivo, dvojnásobný král Mitrilové síně, ležel v kolébce v tmavé komnatě v citadele Felbar, jeho dětské ručky mávaly, jeho dětské nožky kopaly, jen málo z toho ale měl pod kontrolou. Všechno bylo příliš cizí, příliš divné. Cítil své končetiny a byl si vědom svého těla, jenže pouze matně, vzdáleně, jako by mu tak docela nepatřilo, jako by ho měl jenom vypůjčené.

A co když má? přemítal v krátkých záblescích, kdy dokázal jasně uvažovat, neboť i jeho mozek se zdál být jenom částečně pod jeho kontrolou!

Tak takové to bylo pro děti? Cítily se všechny ve vlastním těle jako cizinci, kterým nejenže chybí prostá koordinace, nýbrž i samotná cesta k nalezení obratnosti, jako by jejich mozečky ještě nenašly způsob, jak hovořit s vlastními končetinami?

Anebo je za tím něco víc? obával se starý malý trpaslík. Jednalo se o nějakou zvrhlost, o krádež cizího těla, která se projevila poškozením tělesné schránky? Bude navždy odsouzen ke zmítání a broukání?

Byl bezmocný panák a hlupák, že opustil les, místo aby pokračoval ke spravedlivé odměně po Moradinově boku!

Bruenor se pokusil vzchopit, pokusil se ze všech sil soustředit a donutit své paže, aby konečně přestaly mávat. Jenže nemohl a poznal, že něco není v pořádku.

V tu chvíli si s hrůzou uvědomil, že Mieličin dar je kletbou. Nebylo to požehnání a on teď bude po zbytek svých dnů trpět – kolik let? Dvě stě? Tři sta? Jako mumlající idiot, k smíchu.

Bojoval o kontrolu.

Marně.

Usiloval o ni celou svojí mocí a silou vůle trpasličího krále.

Marně.

Cítil, jak v něm bublá frustrace, primitivní hrůza, která ho donutila vyrazit zvířecí výkřik a dokonce ani ten nedokázal ovládnout, jeho modulaci ani výšku.

„Ach, můj malý Reggie,“ uslyšel konejšivý ženský hlas a přes okraj kolébky nakoukla andělská trpasličí tvář se zářivým úsměvem a unaveným výrazem.

Natáhly se k němu velké ruce, snadno Bruenora zvedly a nasměrovaly ho k monstróznímu, obrovskému ňadru…

„Ach, vzals sebou svýho spratka,“ řekl Emerus Válečná koruna kapitánovi stráže, když Reginald Kulatý štít dorazil do válečné místnosti s dítětem v závěsu na zádech.

Reginald se na krále zakřenil. „Nemůžu dovolit, aby mý dítě celý dny zahálelo. Musí se toho hodně naučit.“

„Ten klučina je na světě sotva měsíc,“ připomněl Parson Kůsa.

„Jo, už by měl držet v ruce meč, podle mýho,“ opáčil Reginald a všichni se zasmáli.

Bruenor, který se pohupoval otci na zádech, byl rád, že se dostal ven ze svého pokoje a z kolébky a jeho radost nad tím, že ho vzali s sebou, ještě zesílila, když tři trpaslíci začali rozebírat politickou a bezpečnostní situaci kolem Runové brány citadely Felbar.

Bruenor pozorně poslouchal – chvíli. Jenže pak mu zakručelo v břiše a on si vzpomněl na jídlo. A následně si uvědomil, že ho svědí pozadí.

Potom se zadíval na svoji ruku, na svoji buclatou ručku… a ze rtů, z nichž mu kapaly sliny, mu unikl zvuk připomínající „gúú“.

Nabádal se, aby se soustředil, aby poslouchal rozhovor, protože by odvedl jeho pozornost od jeho okamžitých potřeb, které mu připadaly tak naléhavé. Uvědomil si však, že si v duchu stěžuje na potupu svého postavení. On, král Bruenor Válečné kladivo, se bezmocně pohupoval na zádech kapitána stráže. On, král Mitrilové síně, musel být krmen, přebalován, koupán a…

Z dítěte vyšlo zavřeštění, vytrysklo odněkud hluboko zevnitř, prostě z něj vybublalo, než si to Bruenor vůbec uvědomil. Jak to nenáviděl!

„Hele, buď toho spratka umlč, nebo ho vrať mámě,“ pokáral Parson Kůsa.

„Pcha, žádný vobavy,“ prohlásil král Emerus. „Z jeho vřískotu bude brzo válečný pokřik a malý Ar Ar bude drtit vorcký lebky.“

A tak pokračovali ve schůzce a Bruenor se snažil poslouchat, protože doufal, že se dozví víc o situaci na Stříbrném pomezí.

Jenže měl hlad, všechno ho svědilo a jeho ruka byla tak úchvatná.

„A jak dlouho?“ zeptala se Uween Kulatý štít Parsona Kůsy, když se o pár měsíců později objevil jednou zrána u ní doma. Dům Kulatých štítů byl hezký kamenný příbytek v horním patře komplexu citadely Felbar.

Bruenor nastražil uši a pokusil se přetočit na dece, kterou mu matka Uween roztáhla na podlaze. Chtěl si návštěvníka lépe prohlédnout, jenže jeho malé tělo sotva zareagovalo na jeho příkazy, musel se proto spokojit s tím, že vší silou natočil svoji příliš velkou hlavu do strany a zadíval se na klerika koutkem oka.

„To se dá těžko říct,“ odvětil Parson Kůsa. „Průsmyky sou zas votevřený a vorci je rychle plní.“

„Vorci, dycky vorci!“ brblala Uween. „Mnohošíp, mnoho vorků!“

Ta slova způsobila, že sebou dítě na přikrývce trhlo a do zmatených myšlenek Bruenora Válečného kladiva pronikl velký neklid. Mnohošíp… království orků… které založil bestiální Obould a jehož existenci stvrdila před sto lety smlouva podepsaná samotným Bruenorem. Bruenor strávil zbytek života – aspoň prvního života – úvahami o tom, jestli udělal dobře, když mír s Obouldem podepsal. Nikdy nebyl se svým rozhodnutím spokojen, i když měl v té věci sotva na vybranou. Vojska Mitrilové síně nemohla Obouldovy tisíce porazit, nemohla se ani pokusit vytlačit je z obsazené země a ostatní království Stříbrného pomezí, především Sundabar a Stříbroluní, ale dokonce i trpasličí citadely Felbar a Adbar, se odmítla do války zapojit. Všichni se shodli na tom, že cena by byla příliš vysoká.

A tak vzniklo království Mnohošíp a byl podepsán mír… pokud se tomu tak dalo říkat.

Koneckonců to byli orci a neustálé vpády band odpadlíků sužovaly kraj po zbytek Bruenorova (prvního) života a očividně, s ohledem na rozhovor, který se před ním odehrával, pokračovaly dodnes.

„Ar Ar je zažene zpátky do jejich děr,“ ujistil Parson Kůsa Uween.

„Měli bychom překročit Surbrin a ty psy voddělat,“ prohlásila Uween.

„Vo tom se nemíním hádat,“ řekl Parson Kůsa. „A měla bys vědět, že v poslední době zpívaj stejnou písničku i jiný. Až moc bojů, až moc nájezdů. Král Vobould Kdovíkolikátý má za úkol dostat svý poddaný pod kontrolu a dokonce i Mitrilová síň zvoní na poplach.“

„Tak to je dobrý, Mitrilová síň by měla hlavně napravit chyby svýho starýho krále…“

Bruenorovi zvlhly oči, i když Parson Kůsa Uween přerušil. „Takový věci neříkej,“ prohlásil. „Byly to jiný časy, jiný svět a král Bruenor podepsal dohodu s požehnáním samotnýho Emeruse Válečný koruny. Možná sme tehdy všichni udělali chybu. Buď si jistá, že našemu králi se to dávný rozhodnutí nikdy nelíbilo.“

„Možná,“ připustila Uween.

Parson Kůsa poté odešel a Uween se začala věnovat svým povinnostem (mezi něž patřila spousta šermování, jak se snažila dostat se zpátky do bojové kondice), Bruenora, malého Ar Ara, tak nechala, ať se sám zabaví na přikrývce na podlaze. Krátce poté dítě usnulo.

Bruenorovy sny plnily obrazy Garumnovy rokle, ve vzduchu před ním se vznášel brk a škrábal jeho jméno na dohodu, která nesla jméno toho místa.

Sukovitá, bradavicemi posetá orcká ruka sebrala brk ze vzduchu a Obould – jak zřetelně si Bruenor stále uměl tu ošklivou bestii vybavit! – málem zlomil hrot psacího nástroje, jak do dokumentu vyrýval své jméno. Velký ork zjevně nebyl s tímto „mírem“ o nic víc spokojený než Bruenor, i když ho sám prosadil.

Bruenorovy myšlenky odlétly pryč z toho místa a vrátily se zpátky do jeho starých komnat v Mitrilové síni, kde vedle něj seděl Drizzt a ujišťoval ho, že udělal správnou věc pro svůj lid i pro svůj odkaz.

Jenže udělal? Dokonce i nyní, po sto letech, pochyby přetrvávaly, jak se zdálo. Neposkytl snad těm špinavým orkům jen základnu, odkud mohly tisícovky band odpadlíků neustále útočit?

Pokoušel si to přebrat, jenže nemohl, protože i když už mu byly skoro tři měsíce, neodbytné požadavky jeho těla, které sotva ovládal, nahlodávaly jeho myšlenky, vytrhávaly ho ze snů a obracely jeho pozornost k naléhavějším potřebám.

„Ne!“ zavrčelo dítě a v tu chvíli se mu vrátila další vzpomínka, která ho zasáhla stejně palčivě jako samotný prožitek. Seděl na trůně v Gauntlgrymu a byly mu odhaleny a svěřeny Moradinova moudrost, Clangeddinova síla a Dumathoinova tajemství.

Tehdy se překulil na všechny čtyři. Pokusil se pod sebe zkroutit prsty u nohou a postavit chodidla na zem, převrátil se však do strany.

„Ach, konečně sme se překulili, co?“ slyšel říct svoji matku, která následně zalapala po dechu, když se Bruenor tvrdohlavě donutil zvednout se zpátky na čtyři.

„Ach, dobrá práce!“ poblahopřála mu Uween. „Ty seš ale šikula…“

Její hlas se vytratil, protože tentokrát se Bruenorovi podařilo zkroutit prsty. Cítil, jak jeho žilami protéká moc Trůnu, napřímil se a pevně se postavil na nohy.

„Ale jaks to udělal?“ vykřikla Uween. Zdála se zděšená a teprve tehdy si Bruenor uvědomil, že to uspěchal a zašel při tom příliš daleko. Pohlédl na ni a dal si pozor, aby na svoji andělskou, bezvousou tvář nasadil výraz úžasu, dokonce strachu, načež upadl zpátky na podlahu.

Uween k němu přiskočila, chytila ho, zvedla ho před sebou a povídala mu, jaký je chytrý a silný malý kluk.

Bruenor v tu chvíli málem zformoval slova a řekl jí, že má hlad, moudře si ale vzpomněl, kde je jeho místo.

Nyní se soustředil jako nikdy dřív. Kdykoli ho uložili do tmy, aby si zdříml, nebo v noci ke spánku, koncentroval Bruenor své věčně pomíchané myšlenky ještě silněji, vzpomínal na Trůn bohů a znovu cítil požehnání mocné trojice. Měl nehybně ležet nebo sebou možná cukat a napůl se přetáčet, aby si udělal pohodlí, místo toho ale cvičil své prstíky, opakovaně krčil a natahoval nohy, rozevíral čelisti, formoval slova, připomínal si slova, učil své nové tělo řečové vzorce.

Snažil se vytěsnit z mysli přetrvávající pochybnosti o svých dřívějších rozhodnutích a nemyslet ani na odpovědnost, kterou přijal, a přísahu, kterou složil, když se rozhodl vrátit se zpátky sem. Na to bude čas později, za dlouhé roky. Prozatím se jednoduše musel naučit ovládat toto cizí tělo.

Přesto byl uvržen zpátky do starých pochybností a do politického bahna toho, kým býval, když se jednou odpoledne sotva o desetiden později zastavili v domě Kulatých štítů král Emerus Válečná koruna a Parson Kůsa. Tvářili se vážně.

Bruenor jejich rozhovor neslyšel, protože hovořili s Uween tiše u dveří, její náhlý odmítavý výkřik však hovořil za vše.

Král Emerus a Parson Kůsa ji chytili každý za jednu paži a pomohli jí k židli u stolu.

„Bojoval, jak by Kulatý štít měl,“ ujistil ji král Emerus. „Vorci leželi kolem něho v kupách, rozlámaní na kusy.“

„Jo, Ar Ar byl velký válečník,“ řekl Parson Kůsa.

„Reginald,“ opravila ho Uween, když se opět ovládla. „Reginald Kulatý štít z felbarských Kulatých štítů, syn syna syna kapitána.“

„Jo,“ souhlasili oba muži jednohlasně a všichni tři se otočili a zadívali se na dítě na podlaze. Bruenor silně vnímal jejich soucit.

„Takže na malýho Ar Ara,“ slyšel říct felbarského krále, ale jen vzdáleně, protože Bruenorovy myšlenky se ve víru vracely zpátky do Garumnovy rokle, k jeho rozhodnutí a k jeho pochybnostem.

„Syn syna syna syna kapitána,“ prohlásil Emerus Válečná koruna. „Páč jednoho dne povede stráž Felbaru, vo tom nepochybuj!“

Kvůli vířícímu zmatku nezformovaných pocitů a zdrcující povaze všeho v životě novorozeněte Bruenor cítil, jak se v jeho nitru vzdouvá nezdolná touha vykřiknout.

Vrátil se ale zpět do minulosti, k Trůnu bohů, a potlačil ji.

Tehdy si vzpomněl, že je král.

kapitola 5

Dotčen sférami

Rok znovuzrozeného hrdiny (1463 DL)

Delthuntle

Regis opustil Iruladoon a vstoupil do oslnivého světla jistými, odhodlanými kroky. Jeho přesvědčení nebylo o nic menší než Cattiino, která brala tuto cestu jako věc víry a oddanosti své bohyni Mielikki.

Pro Regise to byla druhá šance, po níž nesmírně, zoufale toužil. Protože dlouho byl jenom přívažkem, tím, kterého bylo nutné zachraňovat, a ne hrdinným zachráncem. Nemohl si pomoct, byl přesvědčen, že byl vždy slabým článkem řetězu, který tvořili Společníci síně.

Už ne, rozhodl se.

Tentokrát ne.

Držel se Catti za ruku a pak už najednou ne. Byl v jarním lese a pak nebyl.

Šel, a pak se najednou vznášel.

Plul mezi hvězdami, jak se zdálo, svět, celý bílý a hnědý a tak moc modrý, se točil pod ním, a on se cítil volný, volnější, než když ještě měl hmotné tělo, volnější, než kdy dřív. V tu chvíli, spolknut nebeskými tělesy, měl Regis pocit, jako by mohl plout a vznášet se navěky a být dokonale šťastný.

Svět se zvětšil, tak to aspoň vnímal, dokud si neuvědomil, že padá, že se řítí zpátky do sféry Torilu a že se nebojí. Viděl obrysy velké země Faerûnu, Mečového pobřeží, podél kterého se tolikrát plavil a které dobře znal, zemí Stříbrného pomezí a pak vnitrozemského moře, velkého jezera s členitými břehy, vyčnívajícími poloostrovy a dlouhými přístavy.

Klesl do vody, neměl však pocit, jako by plaval nebo se do ní nořil, spíše jako by se s ní spojil, jako by se sám stal tekutinou a plul s lehkostí, skoro bez námahy proudy.

Radoval se ze své cesty, vzrušený z domény živlů. Hádal, že se jedná o další Mieličin dar, neboť si nebyl vědom svého genetického dědictví, netušil, že prochází hlubokými kořeny znovuzrození. Předpokládal, že jeho dva společníci se také vznášejí, jenže se mýlil, toto byla pouze jeho cesta, zvláštní přídavek k tomu, jakým půlčíkem se měl stát.

Obklopila ho temnota, tmavé, měkké stěny, které ho pevně svíraly a tiskly mu paže k hrudi. Přesto měl stále pocit, jako by se nacházel ve vodách Vnitřního moře, a v uších mu bušil jeho vlastní srdeční tep.

Ta-tam.

Ne, nebyl to jeho tep, jak si ke své hrůze a zároveň útěše uvědomil.

Byl v lůně.

Srdce patřilo jeho matce – nebo bude ta žena pouze jeho náhradní matkou? Nebyl si tím jistý, nevyznal se v tom. Ne teď, ne tady, protože ho ovládal jediný impuls, a to vzpírat se a kroutit se, dokud se neosvobodí. Stěny se kolem něj stahovaly, pobízely ho, točily jím, tlačily ho, žádaly ho, aby si našel únikovou cestu.

Srdeční tep se stal prudší, hlasitější a rychlejší, hlasitější a rychlejší.

Slyšel volání světa tam venku, výkřik bolesti, prosbu hlubšího hlasu.

„Neodcházej!“

Stěny ze svalů ho svíraly, mačkaly, naléhaly. Zuřivě se kroutil a zmítal, protože pochopil, že nastala chvíle jeho narození a instinktivně, reflexivně věděl, že se musí dostat ven.

Srdeční tep zněl stále prudčeji. Další výkřik zdaleka, následován dalšími zoufalými prosbami a voláním.

Ta-tam. Ta-tam.

Svaly se stahovaly a tlačily na něj stále mocněji.

Ta-tam. Ta-tam.

Cítil, že stahy jsou příliš silné, příliš intenzivní, výkřiky příliš zoufalé.

Ta-tam. Ta-tam.

Další výkřik. Něco bylo špatně, cítil to.

Ticho.

Tma.

Svaly znehybněly.

Natáhl se, hrabal rukama, nemohl dýchat. Snažil se svíjet a bojovat, jenže nemohl. Zvedl jednu paži vysoko nad hlavu.

Ucítil kousnutí čepele, nedokázal ale vykřiknout. Jeho paže sklouzla před ním zpátky dolů a vodnatým lůnem okolo něj se rozšířila měděná pachuť.

Jenže pak se lůno otevřelo, rozevřelo se před ním pod ostřím klouzajícího nože a on byl vytažen ven, vyzvednut ze své hrobky, hrubě otočen a udeřen do zad. Zaprskal a zajíkl se, pak se rozkašlal a rozplakal. Nemohl si pomoct a křičel, vyděšený a zmatený.

V tom zmateném okamžiku nevěděl, nechápal, že jeho nová matka je mrtvá.

Cítil, jak po něm lezou brouci, nedokázal ale zkoordinovat své ručky natolik, aby je zahnal.

Jsou jenom protivní, opakoval si neustále celé dny a temné noci, byly to totiž jen štěnice a švábi a podobná havěť, stejný hmyz, jaký přetrpěl už v Kalimportu. Popravdě řečeno byli brouci to nejmenší, co malému Regisovi dělalo na jeho okolí starosti. Nemohl se moc hýbat – i jeho hlava byla příliš těžká na to, aby s ní otočil, když ležel na zádech – ze zchátralého příbytku přesto viděl dost na to, aby pochopil, že jeho nová rodina, která zjevně sestávala pouze z něj a jeho otce, je úplně bez prostředků.

Nebyl to dům, dokonce ani chatrč, jen hromada dřeva, přístřešek v nuzné části nějakého špinavého města. Starala se o něj kojná, přicházela ale jen zřídkakdy, dvakrát denně, jak si spočítal, nechávala ho ležet ve vlastních výkalech a jeho bříško kručet hlady, nechávala ho napospas broukům.

Skrz škvíry v nahodile na sobě naskládaných prknech viděl nebe a všiml si, že je skoro neustále šedivé. Anebo možná byly na vině jeho mladé oči, které se stále snažily zaostřit a prohlédnout.

Věděl ale, že prší hodně často, protože na něj kapala voda.

Kdyby měl nějaké šaty, byly by mokré.

Jednou ráno tam ležel, mrholení ho zmáčelo tak, že se mu v šeru leskla kůže, a ze všech sil se snažil donutit svoji ruku pohnout se a zaplácnout mimořádně protivného komára, když ho hlasitá rána upozornila na to, že není sám.

Přistoupil k němu otec a vztyčil se nad jeho provizorní kolébkou, která vlastně byla pouze kusem starého dřeva s trámky po stranách, aby se nemohl skutálet.

Regis si ho pozorně prohlížel, jeho špinavý obličej, chybějící zuby, skelné oči a ucourané vlasy. Léta ho zlomila, třebaže ještě nebyl tak starý, jak si dítě, které nebylo dítětem, uvědomilo. Regis viděl podobné věci častokrát v ulicích Kalimportu, když byl poprvé mladý, před skoro sto padesáti roky. Neustálý boj o zajištění základních potřeb, bezmoc, nemožnost úniku a žádné místo, kam by se případně uniknout dalo; všechno to tam bylo, nesmazatelně vryté do tváře půlčíka stojícího nad ním, v liniích smutku a bezmocné frustrace.

Překvapivě silné ruce se natáhly dolů a lehce zvedly Regise z jeho lůžka.

„Doufejme, že jsi synem své matky,“ řekl půlčík, přitiskl si Regise k rameni a rychle opustil dům.

Regis tak poprvé spatřil město a bylo velké, s řadami chatrčí a chajd namačkaných u vysokých zdí úctyhodnějších domů. Na kopci v dálce stál hrad. Otec zahnul na svažující se chodník a vlekl se hodně, hodně dlouho, zatáčkami a dolů po schodech a po několika svazích. Přes trčící prkna bylo vidět jen málo budov a i ty vypadaly sešle a jednoduše.

Brzy byli všude kolem nich ptáci, úplně všude, poletovali, vrhali se dolů a hlasitě křičeli. Regisovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že se jedná z velké části o vodní ptáky, a když muž, kterého považoval za otce, následně zahnul na další dlouhý, svažující se chodník, Regis pochopil, že jde o dlouhé molo a město je přístav – třebaže postavený daleko od břehu, což bylo zvláštní.

A jak působivý oceán to byl, všiml si v jedné zatáčce, když zahlédl zdánlivě nekonečné vlny. Napadl ho Luskan nebo Baldurova Brána, Hlubina nebo Kalimport, jenže toto město nebylo ani jedním z nich. Přesto mířili na západ, jak poznal podle slunce na nebi, což znamenalo, že musí být na Mečovém pobřeží.

Necítil však ve vzduchu žádnou sůl.

Sestoupili dolů na břeh, na malou pláž ukrytou mezi menšími moly a chodníky. Na vodě okolo se pohupovala spousta člunů. Lidský pár hodil značně vyspravenou síť do příboje. Jiný půlčík se na okraji vody snažil vyhrabat korýše.

Otec s cákáním vstoupil do vody, až mu sahala po pás.

„Zhluboka se nadechni, skrčku,“ řekl a pak si ho, k Regisově šoku, shodil z ramene a strčil ho pod vodu!

Dítě se ze všech sil svíjelo a zmítalo a bojovalo o život!

Bylo to samozřejmě marné, protože jeho drobné, nekoordinované, málo svalnaté tělíčko nemohlo síle staršího půlčíka vzdorovat. Regis reflexivně zadržel dech, dlouho to ale nevydržel a ze rtů mu začaly unikat bubliny. Snažil se vydržet, udržet ústa zavřená.

Jeho otec ho topil!

V tu chvíli jeho myslí prolétly všechny sny, které ho provázely z Iruladoonu. Představoval si Společníky síně opět spolu a tentokrát si přísahal, že nebude jen přívažek, bezmocná duše, která se v bitvě krčí vzadu. Ne, v nadcházejících zkouškách bude ostatním roven a bude statečně bojovat, aby zachránil Drizzta před temnotou, o které se zmínila Catti, možná ze spárů samotné lady Lolth!

Teď už ale nic z toho neudělá.

Jeho malé rty se rozevřely a do úst se mu vlila mořská voda. Snažil se nepolykat, nevdechnout ji, ale nakonec nedokázal odolat.

Stejně jako se nedokázal vysvobodit z otcova železného sevření.

Takže nakonec najde svoji poslední odměnu stejně jistě, jako by odešel s Wulfgarem do rybníka. Ještě než vůbec dostal šanci dokázat, co v něm je, bude po všem.

A už nikdy své přátele znovu neuvidí, možná tak nanejvýš na Zelených polích…

„To je Eiverbrín?“ zeptal se půlčík pracující na molu opodál.

„Jo,“ odpověděl jeho trpasličí společník. „Eiverbrín a jeho skrček. Škoda, že Jolí při porodu umřela.“

„Jo.“

„A todle má být co? Chce snad Eiverbrín to nedochůdče zabít? Ach, kdo by se mu divil, tomu malýmu tak bude líp.“

„To jo,“ souhlasil půlčík, přerušil práci a přesunul se na kraj mola, aby se podíval pozorněji. Jeho trpasličí přítel ho následoval s rukama v bok, žádný ale neměl v úmyslu zasáhnout, ať už šlo o vraždu dítěte, nebo o něco jiného.

Otec vytáhl Regise z vody stejně prudce, jako ho do ní ponořil. Převrátil ho, otočil ho k sobě a podíval se mu do očí. Chlapec prskal a plival a voda z něj tekla stejně snadno jako do něj. Otec, který se ho právě pokusil zabít, se usmál.

„Nezmodral jsi,“ řekl a chraplavě se zasmál. „Jo, jsi syn své matky. Bohové, stojí při tobě štěstí, co? Bude to naše tajemství, víš, a hodně nám vyděláš!“

S tím si strčil Regise pod paži a zamířil po dlouhém, dlouhém chodníku zpátky nahoru k jejich přístřešku.

Myšlenky dítěte zmateně vířily. Co to mělo být? Chtěl ho otec potrápit? Vyděsit? Vyvolat v něm dojem, že ho utopí, zavraždí? Ale proč? Co tím mohl získat…?

Regis se donutil uklidnit, donutil se odsunout dotírající otázky stranou.

Neutopil se – popravdě se utonutí ani nepřiblížil a kromě silného a pevného stisku otcových rukou necítil žádné fyzické nepohodlí.

Byl však pod vodou hodně dlouho. Nedokázal tak dlouho zadržovat dech. Nedokázal udržet ústa zavřená, nedokázal se vodě ubránit.

Jenže nezmodral, jak mu otec právě řekl, a když se vynořil z vody, ani nelapal po dechu.

Byl snad na vině jeho mladý věk? Třeba si jeho mysl ještě nedokázala podobné nepohodlí uvědomit? Bylo to možné, Regisovi to však nepřipadalo pravděpodobné. Ne, pravděpodobnější bylo, že žádné nepohodlí nevnímal, protože žádné nepohodlí necítil.

Jak to jen bylo možné?

Zatímco o té záhadě přemýšlel, pevně se držel otcovy potrhané košile. Ucítil ve své ručce něco kulatého a tvrdého, instinktivně to sevřel a teprve až se přiblížili k domovu, uvědomil si, že je to knoflík.

Knoflík, který držel na jediné niti, uvědomil si, jak s ním točil, a když se ho otec chystal položit zpátky do kolébky, zesílil sevření a vší silou potáhl.

Knoflík se uvolnil a Regis si dal dobrý pozor, aby ho skryl v ruce.

„Takže máš v sobě krev genasi,“ řekl mu otec, třebaže Regis netušil, co to znamená. „Takže se mi vyplatí nechat si tě, šťastný skrčku. Jsi stejný jako tvoje máma. Jo, však my toho tvého daru využijeme!“

Potom přístřešek opustil.

Regis samozřejmě ničemu z toho nerozuměl, řekl si ale, že musí být trpělivý. Jednu věc, kterou k uskutečnění svých plánů měl, pokud Mielikki dovolí, byl čas. Spousta času, přesto s ním nesměl plýtvat.

Měl dvacet jedna let a dobře je využije. Při odchodu z Iruladoonu se rozhodl, že nepromarní ani jediný den.

Zvedl si ručku před oči a rozevřel prsty natolik, aby knoflík viděl. Napadlo ho, že by ho mohl protočit mezi prsty, paže mu však v tu chvíli sama od sebe zacukala a on knoflík málem ztratil.

Kdyby mu vypadl, neměl by ho jak zvednout… patrně by mu ho sebrala krysa a utekla s ním.

A tak ho jen mačkal, opakovaně, cvičil své prsty, cvičil své svaly a pomalu manévroval hned jedním, hned druhým prstem, sílil, získával zručnost. Když se objevila kojná, aby ho nakrmila, pevně knoflík sevřel a spustil paži k boku a ve spánku na něm lehával, aby o něj nepřišel.

Po několika dnech se mu podařilo přesunout ho do druhé ruky, do té levé. Opět si ji zvedl před oči, vtom se ale zarazil a zíral.

Viděl palec, tři prsty a pahýl v místě, kde měl mít malíček.

Ten pohled ho vrátil zpátky v čase, k zajetí, které si protrpěl v rukách Artemise Entreriho, který mu uřízl prst jako varování Drizztovi…

Přinesl si snad to fyzické poškození do nového těla? Bylo to možné?

Zíral na pahýl a všiml si zubaté linie kůže a strupu, který se ještě úplně nezahojil. Ne, nebyl to následek Entreriho krutosti, jak si uvědomil, nýbrž ironický zvrat osudu. Vzpomněl si na okamžik svého znovuzrození, když jeho matka zemřela, jak nyní chápal, a porodní bába ji nožem rozřízla, aby ho dostala ven. Pamatoval si ostrou, pálivou bolest a teď poznal její zdroj.

Malý půlčík tam dlouho, velmi dlouho ležel a zíral na své zranění, ztracený spíše ve vzpomínkách než v současných nadějích a tužbách.

Nakonec však překonal šok a znovu se pustil do cvičení, přesně tak, jak to dělal u první ruky, mačkal a svíral a procvičoval si sílu a svalovou paměť.

Po desetidnech začal protáčet knoflík mezi prsty, napřed na jedné ruce, pak na té druhé, cítil, jak se mu překlápí přes kloub, zachytává se mezi prsty a zase se překlápí. Tam a zpátky, od malíku k palci, od palce k malíku na pravé ruce, od palce k prsteníku, od prsteníku k palci na té levé.

Z ruky do ruky.

Skoro cítil, jak se mezi jeho malým mozkem a svaly vytváří spojení, což se také dělo, aby se naladil na své prsty a na jemné pohyby svalů, které je ovládaly.

O nějaký čas později, nedokázal říct, kolik dnů nebo desetidnů uplynulo, pro něj znovu přišel otec a vzal ho zpátky na malou pláž mezi doky.

Držel ho pod vodou, dokud se neobjevily bubliny a do úst mu nenatekla voda. Pokusil se v duchu počítat, kolik času uplynulo, než ho otec vytáhl ven a zatřásl s ním, jen aby ho vzápětí strčil zpátky do vody.

„Ponoříš se do hlubin,“ řekl mu otec, když ho zase vyzvedl na vzduch, načež ho znovu vrátil pod hladinu.

„Kde žijí ústřice,“ dodal otec při dalším vynoření.

„Bude z tebe mistrný potápěč, jako byla tvoje máma!“ prohlásil špinavý, ucouraný půlčík, načež Regis zmizel znovu ve vlnách.

Tentokrát na delší, mnohem delší dobu. Ztratil pojem o tom, kolikrát mu zabušilo srdce, ztratil pojem o všem okolo sebe. Potřeba dýchat se vracela postupně, ale nijak naléhavě, neměl pocit, jako by se topil, spíše po vzduchu toužil.

Srdce mu zabušilo ještě mnohokrát, než ho otec opět vytáhl ven. Starší půlčík si ho pozorně prohlédl, pak se srdečně zasmál a s očividným potěšením prohlásil: „Nezmodral jsi!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Společníci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.