Vražda za oponou

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Antonín Jirotka

Vražda za oponou – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Za dveřmi to dupalo a mlátilo, jako by se tam učil stepovat slon. Zazvonil jsem už potřetí. Po značně dlouhé chvíli přišel otevřít zpocený chlap, těžce dýchal a v ruce držel meč. Cvok, napadlo mě, rychle pryč.

„Co chcete?“

„Já jen… ale…“

„No tak, co?“

„Volal jsem kvůli tomu inzerátu.“

„Ovšem, jasně, pojďte dál.“

Překročil jsem práh netuše, že je to krok stejně pošetilý jako skok do vodopádu.

Vlastně jsem se měl chovat docela jinak, většina rozumných a cílevědomých spolužáků měla o posledních vysokoškolských prázdninách zcela jasnou představu. Především je prý krajně důležité pracovat na sobě, zdokonalovat se v oboru i ve vystupování. Zcela ideální by bylo sbírat zkušenosti někde v zahraničí, navazovat známosti, obchodní styky a jiné pitomosti. Já jsem všechny podobné příležitosti ignorantsky odmítal a představoval si, že nebudu plánovat vůbec nic. Maximálně si zabalím spacák a na nějaké namátkou vybrané výpadovce budu mávat na auta, a až mi nějaké zastaví, pojedu tam, kam bude mít namířeno šofér.

Nicméně inzerát, který mi docela náhodou padl do očí, probudil mou zvědavost. Kočovná divadelní společnost Macbeth, stálo tam, hledá řidiče nákladního automobilu pro své letní turné. Značka: jižní Čechy.

Popravdě řečeno, netušil jsem, že ještě existují kočovná divadla, ale pouť herců od města k městu mi připadala docela romantická. Tak jsem tedy zavolal na příslušné telefonní číslo.

Byt vypadal jako tělocvična, na zdi ribstol, žíněnka místo postele, jen mahagonový psací stůl v rohu sem trochu nezapadal.

„Nejtěžší je hospodařit s dechem, rozumíte? Aby člověk dokázal pobíhat po jevišti a nebylo to poznat na jeho hlase.“

Moc jsem nerozuměl, ale bylo to fuk. Chlapík na okamžik zaváhal, asi přemýšlel, co má udělat s kordem, který mu evidentně překážel, pak nedbale odhodil zbraň do kouta. Plechově to zařinčelo.

„Posaďte se.“

Poslechl jsem.

„Jestli si od toho slibujete nějaký peníze, tak jste na špatný adrese. Když se nám bude dařit, tak sotva vyjdeme.“

To mi vyhovovalo. Už jsem byl dost přejedený řečí o tom, jak je nutné nejdřív vydělat pořádný balík a ten pak výhodně investovat.

„Nevadí.“

„Možná někdy nebude ani na pivo.“

„Tím šoféra nevyděsíte.“

„Fajn,“ řekl. „To se mi líbí. Já se jmenuju Beníšek, ale kamarádi mi říkají Ben.“

„Tomáš Hájek,“ představil jsem se a přijal nabízenou pravici.

„Prima, Tome. Co děláš a s čím už jsi jezdil?“

Řekl jsem, že mám za sebou osm semestrů strojařiny a že už si třetí rok celkem pravidelně vydělávám v holešovické pekárně při rozvozu chleba.

„Je to hrozný vstávání, ale člověk má v jedenáct šichtu z krku a celej den je před ním.“

„Dobře, budeš nás budit.“

„Ve čtyři ráno?“

„Proboha, ne! To většinou ještě bejváme vzhůru.“

Potom jsme si povídali o tom, jak společnost Macbeth vlastně vypadá. Pokud jsem si to původně představoval trochu jako cirkus Humberto, karavanu pojízdných šaten, náklaďáků s kulisami a osobních aut pro přední herce, byl jsem vyveden z omylu. Jedna stařičká Avie, šest bláznů a ranec kostýmů. Víc nic.

„To je docela sympatické.“

„Ale neboj se,“ řekl Ben, „repertoár máme světovej.“

Potom, zřejmě aby dodal váhu tomu, co povídá, znovu popadl kord, začal jím divoce mávat a poskakoval po místnosti.

„Tak klidný jsi a k ráně stálý?

Tě prošpikovat zlý mám shon.

Do boku, jater, v srdce zdali,

Aneb tvůj modrý pod kordon,

Jak pochvy cinkají din, don!

Hrot kordu mého, jen se tuž,

Jak muška lítá, rým jak zvon.

Při poslání tě bodnu už!“

Pan Beníšek předváděl skoky, dřepy i kotrmelce a nutno říct, že skutečně začínal pořádně funět.

„Mně chybí rým a to mě pálí,

ty couváš jak sníh v zimy skon?

Sám dáš mi rým, zrak se ti kalí,

Já odrazím kord v dobrý tón…“

Věc byla dohodnutá a nezdálo se mi příliš bezpečné čekat až do inzerovaného poslání. Rozloučil jsem se a odešel z místnosti, kde Ben trestal imaginárního soka strašlivými útoky.

„Teď výpad! Ukaž, jsi-li muž,

toč rožeň svůj, tys Laridon!

Při poslání tě bodnu už!“

* * *

Vždycky jsem měl pocit, že zjara padá na vysoké školy cosi jako únava. Problémy, které by byly v zimním semestru považovány za životně důležité a zásadní, sice také existují, ale nepodaří-li se je vyřešit, nic zlého se neděje. Času dost, ono se to zvládne na podzim.

Na jaře si snad i ten nejsucharštější profesor uvědomuje, že holky odložily zimní kabáty, stromy kvetou a okny poslucháren lomcuje pověstný stříbrný vítr.

Měl jsem před sebou dvě zkoušky a pojal je trochu jako sázku do loterie – dostavil jsem se s minimálními vědomostmi. Měl jsem ale štěstí na otázky, takže mé prázdniny vypukly o dobré tři týdny dřív, než je zvykem.

„Hele, ty ses prej na tu stáž u Siemensů vůbec nehlásil?“

„Ne.“

„To nechápu. Proč?“

„V jistém věku,“ řekl jsem škrobeně, „si člověk musí vybrat obor, kterému se chce doopravdy věnovat.“

„A čemu ty?“

„Divadlu,“ prohlásil jsem. Vyvolalo to příslušný údiv, což mi umožnilo téměř důstojný odchod z posluchárny. Navíc špetka pravdy na tom tvrzení byla. Vždycky jsem těžko snášel hovory o zabedněncích technického typu, a proto jsem chtěl před partu od Macbethů předstoupit alespoň s minimálními kulturními znalostmi. Navštívil jsem pár divadelních představení, což mimochodem dost leze do peněz, a v městské knihovně jsem bez systematického výběru přečetl spoustu her. Strindberga vedle Voskovce a Wericha, Tennessee Williamse a Shakespeara, Sartra, Camuse, Rostanda i Vratislava Blažka. Bylo to docela zajímavé, samotné scénáře se mi leckdy líbily víc než představení, která jsem viděl na jevišti. A abych se z toho přívalu vědomostí vzpamatoval, chodil jsem do hospody s kulisáky z Vinohrad, a tak jsem se dozvěděl řadu zajímavostí z jejich oboru. Například, že je značný rozdíl pracovat na levé nebo na pravé straně jeviště. Odnepaměti se totiž architektura scény buduje trochu jinak, než napovídá symetrická osa divadla, vše bývá postaveno tak, aby se nejlepší pohled nabídl z císařské, respektive z prezidentské lóže. Scénografové se tomu stále podřizují, takže zatímco kulisák na levé straně dře tak, že z něj teče pot, jeho partner naproti má dávno hotovo a klábosí s místním hasičem o fotbale.

„Vážně?“ ptal jsem se s jistou nedůvěrou.

„Na to vem jed. A můžeš objednat pivo.“

Získávání vědomostí není ani snadné, ani laciné.

V květnu hodně pršelo, ale červen byl od začátku krásný. Každé ráno jsem do Holešovic jezdil na kole, rozvážel chleba a docela si liboval. Bylo to zvláštní a trochu magické, za toho nejčasnějšího jitra už bylo venku světlo, přitom město se zdálo mrtvé a opuštěné, jako by se všichni odstěhovali na nějakou jinou planetu. Prázdné chodníky, zavřené obchody, ztichlá zaparkovaná auta. Jen semafory blikaly do neexistujícího pouličního ruchu snad v očekávání toho, že za nějakých sto tisíc či půl milionu let se lidé zase vrátí a město obživne. A když se náhodou probudilo dřív, člověk to mohl brát jako příjemné překvapení.

Jen málokdy jsem narazil na noční ptáky, jednou mě taková rozjařená parta dokonce zastavila, opilci se nešikovně zkoušeli projet na mém bicyklu a vesele mě lákali na další tah. Odmítl jsem a vůbec přitom netušil, že tihle kumpáni jsou členové společnosti Macbeth.

„Jeď do háje, Marhoule!“

„Nakrm smrdutej pupek velkoměsta.“

„Táhni zpátky do pekel a do podsvětí, Satane…“

Byl jsem trouba, už z použitých výrazů mě mohlo napadnout, že jsou to herci.

Každý den odpoledne jsem chodíval do starých Žlutých lázní, zatímco se méně úspěšní spolužáci horlivě připravovali k opravným zkouškám. Hrával jsem volejbal, koupal se ve Vltavě, která byla den ode dne teplejší, a zplna hrdla si užíval pohody prázdnin.

V každém člověku je však ukrytý kousek nomáda, dávného pastevce ženoucího stáda z místa na místo s nadějí, že ten další kousek země za obzorem bude lepší a šťastnější než ten, na kterém boří stan. Zkrátka jsem počítal dny na prstech a náramně se těšil na chvíli, kdy vyrazím na své první divadelní turné.

* * *

„Tak tohle je náš dostavník,“ řekl Ben.

Divoce pomalovaná skříňová Avie stála na poloprázdných gumách a vypadala jako uprchlík z vrakoviště.

„Jak dlouho to nejezdilo?“

„Rok, řekl bych.“

„No tak to je úlet.“

„Ale baterku jsem dal na nabíječku.“

„Aspoň, že tak.“

Pustil jsem se do práce, a i když jako strojař ovládám teorii, s praktickou zkušeností je to nulové. Pekařský řidič je běloručka, sám si nesmí vyměnit ani kolo, když se mu auťák zastaví, tak telefonicky volá pojízdnou opravnu.

„Zejtra ráno vyrážíme.“

„To se ještě uvidí,“ zapochyboval jsem.

„Nestraš.“

Zapojil jsem kontakty baterie a stiskl knoflík žhavení. Potom jsem zkusil nastartovat. Motor naskočil jako dýchavičný stařeček, chvíli chrchlal jen na tři válce, ale časem se rozběhl docela dobře. Ručička manometru ukázala, že tlak vzduchu v brzdovém systému pomalu stoupá, nakonec se zastavila v zeleném políčku.

„Říkal jsem ti, že je to hodný auto.“

„Snad. Ale stejně s tím zajedu do dílny.“

„Jak je libo.“

Z ohrady na starém Libeňském ostrově to bylo do Holešovic jenom kousek, kluci v garážích zrovna neměli nic moc důležitého na práci, a tak za láhev fernetu vyvezli stařenku na rampu, prohlédli, promazali a dolili olej.

„Jak s tím dojedu daleko?“

„Kam se chystáš?“

„Na takovou pouť po Čechách.“

„To by snad mohlo vydržet.“

Vrátil jsem se do Libně, Avii pečlivě umyl a ona pořádně prokoukla. Pak jsem se vydal na sraz divadelní společnosti do restaurace U Vitásků.

„Tak tohle je, panstvo, náš vrchní kočí Tom.“

„Toho znám, ten jezdí v noci na kole.“

„Jasně, pekař.“

„Ahoj,“ řekl jsem.

Vecpal jsem se na lavici u stěny a snažil se nepoplést tváře a jména, která k nim patřila. Pochopitelně nejzajímavější byla ženská část souboru. Zuzana Pátková, vysoká štíhlá tmavovláska s neobyčejně příjemným úsměvem, a Eliška Hocková, blondýnka s lákavým poprsím a zvonivým hlasem, kterým před mým příchodem právě vyprávěla historku.

„A nenapadlo ho nic lepšího než zaklepat a vlézt dovnitř…“

Nebylo mi jasné, čemu se všichni smějí, a tak jsem alibisticky zabořil pusu do pivní pěny a pokoušel se ohodnotit pány herce. Karel Bičík, vychrtlý vousáč s vlídným pohledem poustevníka, Honza Červinka, hřmotný a hlučný kluk s evidentním sklonem k tloustnutí, a Eduard Stašek, drobný šlachovitý chlapík, kterého jsem si mimoděk představoval s kašpárkovskou čepicí na hlavě.

Hostinský položil na stůl věnec půllitrů, Karel Bičík jeden z nich uchopil a pravil mocným hlasem:

„Než odjedem z Amiensu,

než rozjedem se na prázdniny,

ten na onu, ten na tu stranu,

napijme se medoviny!“

S jistým pocitem uspokojení jsem musel uznat, že mé horečné studium divadelní literatury nebylo tak marné. Tohle byla úvodní scéna z Manon. A protože se příležitost trochu se blýsknout neobjevuje tak často, zvedl jsem také sklenici a navázal:

„Studenti, každý z nás je jiný!

Ne každý stejně vypije…“

„Hele,“ řekla překvapeně dívka Zuzana. „On je snad náš?“

„No jasně.“

„Přece,“ pravil Ben, „bych vám nevybral nějakýho pitomce.“

Takže jsme se nakonec docela slušně opili, a když se přiblížila zavírací hodina a číšník poletoval po sále s kasírkou, nezbylo než se konečně dohodnout, kdy vlastně vyrazíme.

„V devět,“ navrhoval Červinka.

„To nemůžeme stihnout.“

„Tak v deset.“

Nakonec všechno rozhodla Eliška Hocková, když se líbezným hláskem zase vrátila do slavné Nezvalovy hry.

„Pierre, ach, vy jste starý vševěd.

Vám musela jsem ze všeho vždy účty klást.

Víte co, Pierre? Přijďte v jedenáct!“

* * *

Druhý den ráno jsme do Avie naložili spoustu věcí, kostýmy, stany, přenosné reflektory, prkna a sudy pro stavbu pódia. Zdálo se skoro neuvěřitelné, že se do auta všechno vejde, ale nakonec se to skutečně dovnitř poskládalo, herci nasedli a motor nastartoval.

„Kam?“ zeptal jsem se.

„Někam dolů, na jih.“

„Ale kam přesně?“

„To je přece fuk.“

„Někam,“ navrhla Zuzana, „kde je dobrý koupání.“

Uvědomil jsem si, že si budu muset trochu zvykat na dokonale neplánovaný program souboru. Ale ať, něco takového se mi vždycky líbilo. Tak jsem zamířil na Benešov a Tábor, vzadu v kabině drnkala kytara a čas od času se ozýval zvuk typický pro vytahování zátky z láhve.

„O zítřejší den se nestaráme,

kdo nepije, ten je mezulán…“

Mezulán seděl za volantem, řídil a v duchu si představoval, jak asi dopadne představení, jestli umělci toho popíjení nenechají včas. Zdálo se ovšem, že je to jejich věc, ne moje. Netušil jsem, že nebude dlouho trvat a i já sám budu našminkovaný lézt do světla reflektorů jako všichni ostatní.

Byl krásný den, pootevřeným oknem foukal do vozu teplý vítr a náklaďák hladce polykal asfalt. Když jsme se vyškrábali do pověstného votického kopce, věřil jsem už, že nás Avie ve štychu nenechá a vždycky dojedeme tam, kam chceme. Minuli jsme Tábor a zamířili k Třeboni.

„Kam to bude?“ zeptala se Zuzana.

„K vodě. Chtěla jste se přece vykoupat, ne?“

„To je fakt. Ale měla jsem dojem, že si tykáme.“

„Tak promiň.“

Potěšilo mě, že na včerejší vzájemný přípitek nezapomněla. Dojeli jsme k rybníku jménem Rožmberk a zastavili na přeplněném parkovišti.

„Vážení, vzhůru do vln!“

Vrhli jsme se do vody s nadšením typickým pro malé děti, cachtali jsme se, cákali na sebe a potápěli se. Potřeboval jsem se trochu protáhnout, tak jsem plaval tak daleko, až se břeh zmenšil a postavy na něm se rozmazaly. Potom jsem se vrátil, vylezl a vyhříval na příjemném odpoledním sluníčku.

Na pláži byla spousta lidí a náhle jejich klid a pohodu přerušil ostrý výkřik Elišky Hockové.

„Proboha!“

Stála uprostřed opalujících se těl, její světlé vlasy vlály v mírném větru a ruka ukazovala kamsi na hladinu.

„Lidi, to snad není možný…“

Lehce mi to připomnělo filmový horor Čelisti, desítky poplašených pohledů se zabodly do rybníka, kde se měl každou chvilku objevit lidožravý žralok.

„Podívejte!“

Na hladinu se vyvalily kruhy a uprostřed nich klobouk starobylého tvaru. Pláž ztichla.

Pod kloboukem se vynořila hlava s vypouklým rybím pohledem, ramena, pentličky, fráček.

„Vodník!“ zaječelo jakési dítě.

Zelený mužík vystoupil z rybníka, kráčel po skřípajícím písku a z promáčených šosů mu mocně kapalo. Naháči ho sledovali s upřímným úžasem. Přiznávám, že i já jsem měl údivem otevřenou pusu až do chvíle, kdy jsem si podle známých pohybů a způsobu chůze uvědomil, že hastrmana znám.

Brčálově zelený Eda Stašek rozdal nechápajícím rekreantům předtištěné pozvánky na podvečerní představení a volným krokem zamířil k našemu autu.

„Tak do toho,“ řekl Honza Červinka. „Máme co dělat, za hodinu hrajeme.“

Doklusal jsem k autu, nastartoval a zacouval až k pláži. Zadní část Avie jsme zakryli plachtou a před takto improvizovaným zákulisím postavili pódium. Červinka s bubnem a v uniformě drába obcházel stánky s občerstvením a na vědomost dával, že se připravuje představení dramatu převelikého o ďábelské smlouvě mezi pekelníkem Mefistofelem a doktorem Johannem Faustem. Lidé ho poslouchali a někteří si skutečně kupovali vstupenky. Ostatně proč ne, přijeli přece utrácet a trochu se pobavit.

Přesně v šest hodin zaduněl gong, opona se rozhrnula a představení vypuklo. Nešlo ovšem o text Goethův, nýbrž o hru starého Matěje Kopeckého, blahé paměti. Archaický jazyk, naivní dialogy, herci se schválně pohybovali jako dřevěné marionety, jejich gesta odpovídala pohybům loutek, což působilo půvabně a vyvolávalo salvy smíchu.

Bičík, coby Faust, byl vážný a důstojný, Zuzana se mi jako Markéta zdála překrásná.

Potlesk, poslední opona, konec. Eliška obešla neplatící diváky s kloboukem, a jak se později ukázalo, celkový výtěžek představení znamenal téměř tři tisíce korun.

„To je ohromný,“ křičel Ben. „To musíme zopakovat.“

„Zejtra.“

„Ne, hned.“

„Neblbni,“ řekl Červinka, „koukni kolem sebe.“

Měl pravdu, břeh rybníka se skoro vyprázdnil, zůstávalo tu jen pár posledních otužilců, zapadající slunce zakryly mraky. Parta vodáků nasedla do svých lodí a odplula do tábořiště.

Tak jsme rozebrali pódium, všechno naložili a odjeli do Třeboně. V zastrčené hospodě nedaleko hřbitova jsme se báječně najedli a bujaře oslavili první vydělané peníze. A protože jich nebylo tak moc, bydlet do penzionu šly jen Zuzana s Eliškou, my ostatní jsme se poskládali v autě.

„Zejtra pokračujem. Objedeme všechny kempy.“

„Jasně, ale teď už spi.“

Ráno bylo všechno jinak. Nebe zůstalo kalně zatažené, poprchávalo a foukal protivný vítr.

„Kam teď?“

„Nejdřív na pivo.“

S holkama jsme se sešli ve stejné hospodě, kde jsme seděli včera, měli tu výbornou dršťkovou polévku a křupavé rohlíky. Radili jsme se o dalším plánu cesty, Honza listoval v autoatlasu.

„Co takhle Karlov? Tam může bejt docela hezky.“

„Ne,“ řekl Ben, „tam ne.“

„Proč?“

„Prostě tam nechci.“

„Nevadí,“ souhlasil Červinka. „Česká zem je veliká, pojedeme jinam. Navrhuju Újezd.“

Nikdo už nic nenamítal, tak jsme za půl hodiny vyrazili. Silnice byla mokrá, stěrače monotónně bzučely a Ben mi tiše vysvětloval, jaké problémy přináší vystupování v kterémkoliv městečku.

Především je totiž nutno zajít na radnici a žádat povolení. A starostové jsou různí. Někteří osvícení, ti herce vítají, hostí a nekladou jim žádné překážky. Ovšem je jich málo. Druhý typ se dá nazvat důležitým. Takový úředník chce znát předem texty, schvaluje je, zakazuje, do všeho se plete a otravuje. Třetím druhem starostů jsou hrabivci, divadlo je zajímá jen jako zdroj mimořádných příjmů do obecní pokladny, za povolení chtějí nekřesťanskou částku a argumentují tím, že za kolotoč o vavřinecké pouti dostali ještě víc. S těmi lze maximálně uzavřít dohodu o procentech z tržby, a pak se těšit na jejich obličeje, až si spočítají příslušnou sumu. No a zřejmě poslední typ jsou mužové nerozhodní. Vnitřní nejistota jim nedovoluje říct ani ano, ani ne, vymlouvají se na zasedání rady, která se ale sejde až za čtrnáct dní, telefonicky zjišťují názory ostatních členů městského zastupitelstva, a když je stav hlasů vyrovnaný, zamykají se v kanceláři, prchají a nechávají se zapírat.

„Koukám, že to nemáte lehké.“

„Jo,“ povzdechl si Ben, „za Tylovejch časů, to se to kočovalo.“

Když jsme vjížděli do Újezdu, přestávalo pršet, trhovci na náměstí sundávali igelitové plachty z vystaveného zboží.

Karel Bičík si oblékl tmavé dvouřadé sako, popadl diplomaticky vyhlížející aktovku a vydal se jednat na městský úřad. Vrátil se za pořádně dlouhou dobu a byl bez sebe vzteky.

„Ten vůl mě nechá nejdřív tři čtvrtě hodiny čekat před dveřma, a pak mě vyhodí.“

Ukázalo se, že jsme narazili na další, dosud nepopsaný typ městského pána, na nenávistně zaujatého psychopata, co herce považuje za odporné příživníky, které by bylo nejlepší okamžitě zavřít.“

„Prej tu budeme vystupovat jen přes jeho mrtvolu.“

„Prima, tak ho zabijeme,“ řekla Eliška a hezky se usmála.

„To až v krajním případě,“ prohlásil Honza. „Mimochodem, tamhle pod věží to vypadá na příjemnej podnik.“

Měl pravdu, ve vyhlídnuté hospodě jsme strávili přibližně dvě hodiny a rozhněvanému Bičíkovi se pomalu vracela dobrá nálada.

„Tak halt pojedeme jinam.“

„Ne, zatím ne,“ řekl Honza. „Však já si toho blbečka ještě podám.“

„Co chceš udělat?“ zeptal jsem se.

„Pojď se mnou a uvidíš. A ty,“ obrátil se rychle na Edu, „nám tam tak za dvacet minut zavolej. Chtěj nějakýho Žoka.“

Zvedli jsme se a šli na radnici podruhé. Kdesi hluboko v mé povaze je zakořeněný atavistický strach před úřady, kdykoliv vstoupím do takové budovy, je veškeré mé sebevědomí pryč, připadám si jako malý kluk před ordinací zubního lékaře.

Červinka je docela jiný typ. Choval se jako kníže, který přijel zkontrolovat své statky.

„Co chcete, pánové?“

„Mluvit se starostou.“

„Jste ohlášeni? Dneska není návštěvní den.“

„Koukejte, děvenko,“ řekl Honza přísně, „já tu nejsem pro legraci. Můj čas je drahý.“

„Ale já…“

„Tak šup!“

Vyjevená úřednice se skutečně zvedla, Červinkova autorita nepřipouštěla odpor.

„A co mám říct? Kdo jako jste?“

„Kapitán Žok. Kriminální služba.“

Teď jsem pro změnu zalapal po dechu já. Nicméně jsme byli okamžitě uvedeni do nákladně zařízené kanceláře, kde nás vítal protivný chlapík s půlměsíčkovými brýlemi. Honza mu strčil pod nos kulatý odznak.

„Ano, jistě. Kolegyně už říkala. V čem vám mohu pomoci, pánové?“

Usedli jsme do měkkých křesílek a já se usilovně snažil, abych důležitě alespoň vypadal.

„Především,“ začal Červinka, „vás musím požádat o absolutní diskrétnost ohledně všeho, o čem budeme jednat.“

„Ovšem, to je přece samozřejmé.“

„Tedy k věci. Podle našich informací se tu před několika hodinami měl objevit zástupce jisté divadelní společnosti a sjednávat jakési představení.“

„Ano, odmítl jsem.“

„To byla zřejmě chyba.“

„Je mi líto, ale…“

„Ne, pane, nic si nevyčítejte, nemohl jste tušit, že by nám váš souhlas vyšetřování usnadnil.“

„Můžu vědět, o co jde?“

„Ovšem, můžete. Ale ještě jednou opakuji, musíte zachovat naprostou mlčenlivost.“

„Spolehněte se.“

„Běží o skupinu bankovních lupičů.“

„Ale,“ polkl naprázdno starosta.

„Je to velmi nebezpečná parta a má za sebou řadu závažných trestných činů. Spořitelnu v Liberci vyloupili v přestrojení za hasiče.“

„Kristepane.“

„V Pardubicích se dokonce střílelo, jeden bankovní zaměstnanec je dodnes v nemocnici.“

„Lotři, kdybych to byl věděl…“

„Mrzuté je, že zatím mají vždycky jistý náskok.“

Zazvonil telefon, městský zastupitel zvedl sluchátko.

Řekl: „Ano, je tady,“ a pokynul Honzovi. Ten popadl aparát a začal hovořit dokonale protivným policajtským hlasem.

„Slyším. No, to je ovšem velice zajímavé…“

Starosta vypadal napnutě, ani nedutal.

„V pořádku,“ prohlásil kapitán Žok. „Spolehněte se, tohle zařídím. Konec.“

Praštil telefonem do vidlice, rozvalil se v křesle a labužnicky si zapálil cigaretu. Náš úřední hostitel mu úslužně přisunul popelník.

„Copak se stalo?“

„Všecko dopadlo výborně. Už je máme!“

„To je ohromná zpráva,“ zajásal starosta. „Stejně se mi ten člověk od první chvíle vůbec nelíbil.“

„Prohlédl jste si ho dobře?“

„Jistě.“

„Pak vás musím požádat ještě o jednu věc. O identifikaci, rozumíte? Chápu, je to velké obtěžování, ale pro další vyšetřování zcela nezbytné.“

„Vím, co je moje občanská povinnost.“

„Výborně, to vás ctí. Takže dnes večer v osm v Praze. V Bartolomějské ulici číslo deset. Trefíte tam? Je to jen kousek od Národního divadla. Ve vrátnici se ptejte na mne.“

„Hm, ovšem. Ale jaksi…“

„Cestovní výlohy vám budou proplaceny na místě. A to je myslím celé. Předem děkuju.“

Červinka se zvedl a bodře podal starostovi ruku. Ten ji váhavě stiskl.

„Chtěl jsem jen…“

„Mohu se spolehnout?“ zeptal se falešný kapitán.

„Dobrá, ano.“

„Tak se večer uvidíme. Stálé zdraví přeju.“

Opustili jsme budovu radnice, hlava mi z toho šla kolem a musel jsem si záležitost ujasnit.

„Proč jsi ho tam poslal?“

„Neuškodí mu, když se trochu projede. Aspoň nebude překážet na našem představení.“

„Snad, ale co když to praskne dřív?“

„Tak všechno popřu a za vola bude on.“

Bohorovný kapitán Žok si věru nepřipouštěl žádné velké starosti.

„A kdes vzal ten odznak?“

Sáhl do kapsy a podal mi kulatou placku, na které se skutečně vzpíral heraldický lev. Byl to reklamní přívěsek automobilky Peugeot.

* * *

„Mám odpovědět,“ ptal se sám sebe Ben,

„mám dál poslouchat?“

„Jen podle jména jsi můj nepřítel,“ řekla Zuzana.

„Ty nejsi Montek, ty sám jsi jen ty.

Vždyť Montek není ruka ani tvář,

není to paže, noha, cokoli,

z čeho je člověk. Tak se přejmenuj!“

„Co je to jméno? To, co růží zvem,

nazváno jinak, bude vonět stejně.“

Záře reflektorů a náměstí plné lidí. Krčil jsem se v koutku za pískovcovou kašnou a nevěřil svým očím. Pravda, Ben se kdysi chlubil světovostí repertoáru, ale že si šestičlenný soubor troufne rovnou na Romea a Julii, to jsem nečekal. Jistě, při kočovném představení se dá řada postav vynechat, některé scény lze škrtnout, Merkucio a Tybault přijdou o život dostatečně brzo, aby se mohli změnit na lékárníka či františkána, ovšem taková reinkarnace sama o sobě nestačí. Zdárné představení má ještě jiné podmínky. Nejde o jeviště, kulisy či krásu kostýmů, ale herci by si přinejmenším měli pamatovat text. Za střízliva by se jim možná verše vybavily, ale celodenní pobyt v hospůdce pod věží udělal své. Eliška hrající chůvu hlasitě škytala, Ben, jako Romeo, v soubojové scéně několikrát ošklivě upadl a Eda v roli Tybaulta měl co dělat, aby nakonec přece jen prohrál.

V kašně jemně šuměla voda a na rozvlněné hladině se blikavě houpaly hvězdy. Nechápal jsem, proč se na to zpackané představení vůbec někdo dívá, proč lidé už dávno neodešli domů ke svým televizorům.

Eduard v kutně otce Lorenza přeléval z láhve do láhve svůj tajuplný lektvar.

„Než ty se vzbudíš, já svým dopisem

zasvětím do té věci Romea.

Přispěcháme sem a spolu počkáme

na tvoje probuzení. Téže noci

Romeo unese tě do Mantovy.

Tak se vyhneš zpronevěření,

když náhlý ženský vrtoch nebo strach

ti k tomu neodejme odvahu.“

„Nemluv o strachu a dej mi to,“ řekla Zuzana.

Byla krásná v tom zářivém divadelním osvětlení, jediná herečka v partě kočovné šmíry, Julie, kvůli které je člověk skutečně schopen vypít sklenici jedu. Napadlo mě, že diváci tady zůstávají právě kvůli ní, a dech mi sevřela zvláštní žárlivost.

„Tumáš. Buď silná, Bůh ti pomáhej!“

„Já pošlu k tvému muži do Mantovy

co nejdřív bratra se svým dopisem.“

Zuzana Pátková sklonila hlavu v pokorném odevzdání osudu.

„Tak dej mi sílu, lásko! Pomoz mi.

Sbohem, otče!“

Přes strašný začátek se představení přece jen postupně dostávalo do obrátek, opilci ožívali, po skončení dějství se dokonce ozval sporadický potlesk.

Pokoušel jsem se odhadnout, kolik je na náměstí lidí, zdálo se mi, že tak dvě stě, což už je velmi pěkná návštěva. Kdyby jen každý druhý zaplatil po padesátikoruně, znamenalo by to pět tisíc. Aspoň by bylo za co koupit naftu. Potom jsem se však v duchu okřikl, člověk nemá myslet na mrzký mamon, když se odehrává umění.

„Tyhle šaty si vezmu, ano, ty,“ řekla Julie.

„Prosím tě, chůvo, dneska chci být sama.

Musím si říci hodně modliteb,

aby mě nebe vzalo na milost.“

Umínil jsem si, že musím Zuzaně říct, jak jí to slušelo a jak byla dobrá. Zkrátka začínal jsem být optimistou a věřil jsem, že všechno nakonec dopadne dobře. To jsem ovšem ještě netušil, co rozjařená společnost Macbeth dokáže.

Přiblížila se závěrečná scéna v Kapuletově hrobce. Julie se probudila na márách a vedle spatřila mrtvého Romea.

„Co to máš v ruce, miláčku? Už vím.

Skleničku s jedem, ty ses otrávil.

Lakomec! Vypil všechno, ani kapku

nenechal pro mne! Políbím tě na rty.

Snad na nich zůstal nějaký ten jed,

aby mi pomoh z mého trápení.

Máš teplá ústa.“

Políbený Ben se vztyčil jako Sněhurka, lišácky na Zuzanu mrkl a pravil: „Nazdar Julčo!“

To už bylo i na tolerantní újezdské obecenstvo moc. Zprvu ojedinělý hvízdot se změnil ve vřavu, na jeviště létala rajská jablíčka a vejce. Teprve mnohem později mě napadlo, že tady muselo být něco připraveno předem, na normální představení člověk přece nechodí s kapsami plnými nahnilých rajčat. Možná to byla temná pomsta protivného starosty, který se po marném hledání neexistujícího kapitána kriminálky řítil se svým automobilem tmou a v duchu si představoval, jak nás roztrhá.

„Dělej,“ houkl na mě Eda Stašek. „Balíme!“

V bleskurychlých odjezdech už měli přátelé značné zkušenosti. Podařilo se nám zachránit stanovou celtu, reflektory i elektrické kabely. S pódiem to bylo horší.

„Kašli na to. Pár prken seženeme všude. Jeď!“

Poslušně jsem nasedl a nastartoval, zatímco se o karoserii Avie rozprskávala vejce. Doufal jsem, že neběží o pukavce.

„Jeď,“ opakoval Karel.

Prokličkoval jsem uličkami staré zástavby a na temné silnici opouštějící město sešlápl plynový pedál až na podlahu. Ve zpětném zrcátku se neodrážela žádná cizí světla, takže nás naštěstí nikdo nehonil.

„Bene,“ řekl Karel Bičík, „Bene, ty jsi ale vážně neuvěřitelnej vůl!“

„Říkat Julii Julčo je přímo nehorázný,“ přidala se Zuzana.

„Nebožtík Shakespeare se musel točit v hrobě.“

„Třeba by se mu to líbilo,“ navrhl Beníšek.

„Blbost,“ řekl Bičík, „ještě jedna takováhle štace a můžeme to zabalit.“

Uháněli jsme jiskřivou nocí, asfalt šustil pod koly a kolem silnice voněl les.

„Stejně si nic lepšího nezasloužili,“ pokračoval Ben. „Když už si vybrali takovýho starostu.“

„Tím se neomlouvej.“

„Dobrá, odpusťte mi to, udělal jsem chybu. Ale uznejte aspoň, že jsem nezkazil žádný zvlášť povedený představení.“

Eliška se ve vzpomínce na to, jak škytala na jevišti, dala do smíchu.

„To máš pravdu.“

„Hele, Tome, jak to vypadalo zvenčí?“

„Strašně, ale Zuzana se mi líbila.“

„Slečna Kapuletová, taky by ti huba neupadla.“

„Julča,“ dodala Eliška a vyprskla.

Hrozící spor byl zažehnán, do od vajíček upatlané Avie se vrátila dobrá nálada. O půl hodiny později už všichni, kromě mne, spokojeně spali.

Neměl jsem tušení, kam jedu, a vůbec mi to nevadilo. Ani ty nejlepší jodové světlomety na nízkém sportovním voze nenahradí v noci výhled, jaký má řidič náklaďáku. Ujížděl jsem smolně temným krajem, vesnice ve stráni zářily jako hejna světlušek, měsíc prosvítal mezi mraky a já si představoval, jak by bylo pěkné jet takhle třeba až do Francie nebo ještě dál, do Španělska, na nějaký proslulý divadelní festival. Tam by nás pochopitelně čekala první cena a Zuzanin portrét by se objevoval na prvních stránkách místních novin. Kolem auta by šmejdili nadháněči z Hollywoodu, nabídky by zvonily jako pytle stříbrných dolarových mincí, nakonec bych slečnu Pátkovou přemluvil, aby to vzala, samozřejmě s podmínkou, že já pojedu s ní jako scenárista…

Ručička ukazatele paliva mě rychle vrátila do reálu, nebezpečně se totiž blížila k nule a bylo nutné co nejdřív někde zastavit. Na příští křižovatce jsem zahnul doleva, cesta vedla kolem koryta řeky, v měsíčním světle bylo možné zahlédnout pěnící vodu na jezech. Potom se krajina rozestoupila, okolo silnice vyrostly domy, byli jsme v jakési velké vesnici, možná ve městě, ale nechtělo se mi pátrat v autoatlasu. Zastavil jsem na malém náměstí pod korunami velkých kaštanů, vstal od volantu a šel si lehnout taky. Vůbec mi nevadilo, že jsem dlouho nemohl usnout, poslouchal jsem Zuzanin pravidelný dech a bylo mi dobře.

„Budíček!“

„Vzhůru, přátelé, hospody už mají otevříno.“

„Výsosti, herci přijeli!“

Červinka ječel jako idiot, alespoň na chvilku jsem toužil jeho bujarému pokřiku uniknout, ale bylo to marné. Venku byl skutečně nový den, lidé procházející po ulici si náš pomalovaný náklaďák udiveně prohlíželi.

„Jenom podívej, vlaštovička vstala, třikrát políčko oblítla a ty ještě spíš.“

„Osle!“

Neochotně jsem vylezl zpod stanové celty a protřel si oči. Karel Bičík s vážnou tváří počítal drobné peníze, Zuzana Pátková si pročesávala husté tmavé vlasy a Eda Stašek se holil bateriovým strojkem.

„Dobré ráno.“

„Dobré.“

„Kde to jsme?“ huhlal čerstvě probuzený Beníšek a udiveně koukal z okna. „A do prdele,“ řekl po chvíli.

„Co je?“

„Tohle je Karlov.“

* * *

Moderní člověk se zpravidla necítí výjimečně závislý na počasí. Pravda, někdy mu liják zkazí dovolenou, případně ho v podzimních plískanicích trápí dna, nicméně vždycky je po ruce nějaké řešení. I když by ven psa nevyhnal, dají se v posteli číst knížky nebo v hospodě hrát karty, a když klouby bolí přespříliš, pacient s povzdechem začne držet dietu. Jen zemědělci snad dovedou ještě ctít tu prastarou pokoru před přírodou, vinaři dobře vědí, jaké je to zklamání, když pitomé krupobití zlikviduje celoroční úrodu, a lidé žijící v typicky agrárních oblastech chápou, že řada týdnů beznadějného sucha může přinést hladomor.

Zemědělci a potulní komedianti.

Karel zašel na radnici, která nás přivítala vlídně, starosta, milý a usměvavý pán jménem Michalčík, neměl nejmenší námitky, abychom vystupovali na Malém náměstí. O žádných poplatcích se nezmínil, a dokonce nabídl i barevnou kopírku k bezplatnému rozmnožení plakátů, navíc slíbil, že na naše vystoupení upozorní v městském rozhlase.

„Proč jsi říkal, že je to blbý město? Dyť je tu fajn.“

„Nemluvme o tom,“ řekl Ben.

Všechno se zdálo tak ideální, až to bylo podezřelé, člověk přímo tušil, že se to musí nějak pokazit. A taky že jo. Rozpršelo se. Lilo drobně a bez ustání, jako by mělo pršet už věčně, týden, měsíc, rok. Miliony drobných kapiček se snášely z kalné oblohy, voda stékala po střechách, bublala v okapových rourách, nad ucpanými kanály se vytvářely velké kaluže.

„Klid, uvidíte, že zejtra bude hezky.“

Nebylo. Pršelo pořád stejně, vystupování pod širým nebem absolutně nepřicházelo v úvahu. Tělocvičny a místní taneční sály pro nás byly neúnosně drahé, tak jsme nedělali nic, tiše seděli v nejlacinější hospodě, koukali skrz zapocená okna ven a věřili v zázrak.

„Přátelé,“ řekl Karel Bičík pochmurně, „nad společností Macbeth se vznáší bankrot.“

Vytáhli jsme z kapes všechny zbylé peníze, ale hromádka uprostřed stolu byla věru žalostná.

„Na nádraží,“ povídal Eda, „najímají brigádníky na vykládání vagonů s uhlím.“

„Bože,“ zaúpěl Ben, „proč pronásleduješ své ubohé herce?“

„Protože mu kazej Shakespeara,“ řekla Zuzana.

Tak jsme to vzali jako zasloužený trest, časně ráno nastoupili na nákladové nádraží a se zděšením zjistili, jak je takový železniční vůz vlastně obrovský. S bezmeznou odvahou jsme se pustili do díla, makali až do večera a dohromady vyložili vagony dva. Znamenalo to čtyři tisíce na dlaň, dá-li se nazvat dlaní to, co téměř zmizelo mezi krvavými puchýři.

„No, vy vypadáte…“

Dovlekli jsme se ke stolu, nikdo z nás nemohl únavou ani mluvit a jako hrdinové navrátivší se z bitvy jsme byli obsluhováni krásnými ženami.

„Ještě pivo?“ ptala se Eliška. „Jistě, já to zařídím.“

Časem se nám vrátilo sebevědomí, alkohol potlačil smrtelnou vyčerpanost a přicházela chuť do života.

„Zejtra,“ tvrdil Karel Bičík, „zejtra časně ráno vyjde nad obzor sluníčko, chodníky uschnou, dopoledne to bude ještě jako v prádelně, ale po obědě vypukne léto.“

„A večer všichni nadšeně vtrhnou na naše velkolepé představení.“

„Chtělo by to nějaké sociální téma,“ navrhl Eda. „Třeba něco o uhlí.“

„Kuš,“ pravila Zuzana.

Do Avie jsme zalézali v celkem dobré náladě a usnuli dřív, než jsme si stačili pořádně lehnout. A druhý den zase lilo jako z konve.

O další práci na nádraží nemohla být ani řeč, ruce jsme měli oteklé a bolavé, sotva jsme v nich dokázali udržet obyčejný půllitr.

„Snad… Teda možná by holky mohly zkusit umývat někde nádobí.“

„Nesmysl,“ řekl Ben. „Vlastně jsem to všechno zavinil já, a tak to taky dám do pořádku. Neztrácejte trpělivost, přátelé.“

Nasadil si klobouk, vystoupil z auta a bez ohledu na liják zvolna kráčel kaštanovou alejí. Koukal jsem za ním a teprve teď si uvědomil, jak starobyle vyhlíží. Černý širák, splývající plášť, kdyby mu zpod něj vykukoval kord, mohl to být klidně d’Artagnan na pařížské ulici první poloviny sedmnáctého století.

„Kam jde?“

„Nemám tušení.“

„To chce přepadnout spořitelnu?“

„Jen aby se mu to povedlo,“ řekla snivě Eliška.

Seděli jsme v Avii, žmoulali rohlíky se salámem a koukali do šedivého deště.

„V Indii,“ poznamenal Eda, „takhle bez ustání prší třeba dva měsíce.“

„Mám pocit, že tady už dýl,“ mínila Zuzana.

Kolemjedoucí auta rozstřikovala kaluže do velkých kalných gejzírů, tváře lidí se ukrývaly pod deštníky a do kabiny náklaďáčku nám začalo zatékat.

„Ještě tohle k tomu.“

„Nic si z toho nedělej, odpoledne vyleze to slibovaný letní slunce.“

„Jdi do háje.“

Nálada byla pod psa, od božího rána se nikdo ani neusmál. Krákorající hlas v tranzistorovém rádiu vysvětloval, že nad jihem Čech došlo k jakémusi střetu dvou front, které se prakticky nepohybují, proto lze v nejbližších dnech očekávat déšť, déšť a zase jenom déšť. Některé řeky už hrozí povodněmi.

„Tak tohle je náš konec,“ řekl Karel.

Měl pravdu, s prázdnou nádrží se nedalo nikam odjet a trápit se tu v beznadějném mokru se zdálo nesmyslné. Dohodli jsme se, že se vrátíme autostopem do Prahy, tam se může každý alespoň vyspat v suché posteli. A v turné budeme pokračovat, až se počasí umoudří.

„Škoda,“ řekla Zuzana, „škoda, že je ta předpověď tak mizerná.“

Meteorologická prognóza byla špatná, ale přesto odpoledne vyšlo slunce a vypadalo jako Ben.

„Kdes to vzal?“

Nevěřícně jsme koukali na svazeček tisícikorun.

„To není důležitý.“

„Snad si to neukradl?“

„Neboj, to je jen splátka za jeden starej dluh. A zejtra to bude ještě lepší.“

„Zejtra,“ vzpomněl si Eda na Gellnera, „zejtra, ach zejtra, kdožpak ví? Zejtra si lehnem do rakví.“

Teprve později mě napadlo, jak temné to bylo proroctví. S veselostí, typickou pro každého, kdo nečekaně narazil na poklad, jsme vtrhli do restaurace U Černého koně, báječně se najedli a mírně přiopili. Dokonce se nám zdálo, že déšť venku pomalu přestává a všechno se obrací k lepšímu.

Druhý den byl Jindřich Beníšek mrtev.

* * *

Za otevřeným oknem šuměla rušná karlovská ulice, uvnitř kanceláře to páchlo cigaretovým kouřem. Komisař Poláček, mohutný padesátník s prsty zažloutlými od nikotinu, připomínal ospalého mrože.

„Nikdo z vás tedy nemá tušení, koho tady znal? S kým se setkal a kde sehnal ty peníze?“

„Ne,“ opakovali jsme. Každý z nás už měl za sebou přibližně hodinový individuální výslech, teď jsme tu seděli všichni pohromadě a zoufale se snažili najít důvod, proč někdo zabil dobráka Bena.

„A jak se mu to stalo?“

„Našli jsme ho na nábřeží s roztříštěnou hlavou.“

„Nemohl si to udělat sám?“

„Ne,“ řekl komisař, „v žádném případě.“

Nastalo pochmurné ticho, do kterého první promluvil Karel.

„To je zvláštní, vždycky si tak chtěl zahrát Cyrana.“

Komisař zpozorněl.

„Moment, jak to s tím souvisí?“

„No, že dopadl podobně. Víte, v závěrečné scéně, když už umírá, povídá Roxaně:

Padnout v boji vzteku,

hrot meče v srdce nést a podlehnouti reku.

O tom jsem snil. Však dík zlému osudu

jsem zabit v záloze a ještě zezadu

neznámým lokajem a k tomu polenem.

Jak všechno na světě, i smrt svou zkazil jsem!“

„Mno,“ řekl policista. „Dejme tomu. Nicméně bych objasňování smrti pana z Bergeracu přenechal pařížským kolegům. Proč myslíte, že se chtěl Jindřich Beníšek Karlovu vyhnout?

„Já,“ řekla Zuzana, „tedy…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vražda za oponou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.