Hans Rosling, Ola Rosling a Anna Roslingová Rönnlundová

FAKTOMLUVA

Deset důvodů, proč se mýlíme v pohledu na svět – a proč jsou věci lepší, než vypadají

Copyright © 2018 by Hans Rosling, Ola Rosling, and Anna Rosling Rönnlund. All rights reserved.

Podle anglického originálu Factfulness: Ten Reasons We're Wrong About the World – and Why Things Are Better Than You Think vydalo v edici Pod povrchem nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2018.

Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Eva Nevrlá

Odpovědná redaktorka Vladimíra Škorpíková

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Tomáš Baránek

Grafická úprava Steven Seighman, David Dvořák

Sazba David Dvořák

Obálka Pavel Junk

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/faktomluva]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #faktomluva

© Jan Melvil Publishing, 2018

Více informací také na www.faktomluva.cz

ISBN 978-80-7555-057-6

Odvážné bosé ženě,

jejíž jméno neznám, ale jejíž racionální argumenty

mě zachránily před hordou

rozlícených mužů s mačetami.

— POZNÁMKA AUTORA —

Kniha Faktomluva je psána v první osobě, působí tedy, jako bych byl autorem já sám. Skutečně obsahuje řadu příběhů z mého života. Ale nenechte se mýlit. Stejně jako má vystoupení na TEDu a jiné přednášky po celém světě v posledních deseti letech je tato kniha dílem tří osob, nikoliv jediné.

Obvykle jsem tím, kdo výsledky naší práce prezentuje. Stojím na pódiu a přednáším. A sklízím potlesk. Ale vše, co na mých vystoupeních slyšíte, a vše, co si přečtete v této knize, je výsledkem osmnácti let intenzivní spolupráce s mým synem Olou Roslingem a snachou Annou Roslingovou Rönnlundovou.

V roce 2005 jsme založili nadaci Gapminder, jejímž posláním je bojovat proti ničivé veřejné nevědomosti pomocí poznatků důsledně založených na faktech. Já přispěl svými zkušenostmi a znalostmi lékaře, vědce a přednášejícího v oboru globálního zdraví. Ola a Anna měli na starost datové analýzy, výstižné vizualizace a jednoduché srozumitelné prezentace dat. Právě oni přišli s nápadem měřit nevědomost systematicky a vymysleli i naprogramovali naše krásné pohyblivé bublinové grafy. Dollar Street, metoda přibližující životní podmínky ve světě pomocí fotografií, je Anniným duchovním dítětem. Zatímco já se stále víc rozčiloval, že lidé nemají ponětí, jak na tom svět ve skutečnosti je, Ola s Annou se pustili do analýzy, z níž vykrystalizovala pokorná a uklidňující idea Faktomluvy. Společně jsme nadefinovali praktické myšlenkové nástroje, které vám v této knize představíme.

Poznatky, o nichž budete číst, nevymyslel v záblesku inspirace nějaký osamocený génius. Naopak jsou výsledkem nepřetržité diskuse, hádek a spolupráce tří osob s odlišnými znalostmi, dovednostmi a rozdílným úhlem pohledu. Díky nekonvenční, často složité, ale hluboce produktivní spolupráci nyní umíme prezentovat svět a uvažovat o něm tak, jak bych to sám nikdy nedokázal.

— ÚVOD —

Proč mám rád cirkus

Cirkus je moje srdcovka. S potěšením sleduji žongléra, jak do vzduchu vyhazuje řvoucí motorové pily, nebo provazochodce, když na visutém laně vystřihne deset rychlých přemetů vzad. Baví mě ta podívaná, naplňuje mě vzrušení a úžas při sledování něčeho zdánlivě nemožného.

Když jsem byl malý, snil jsem o tom, že budu jednou vystupovat v cirkuse. Rodiče však měli jiný sen – že získám dobré vzdělání, kterého se jim nikdy nedostalo. A tak jsem skončil na medicíně.

Na jedné přednášce z anatomie, jako obvykle dost nezáživné, nám profesor vysvětloval fungování jícnu a řekl: „Uvízne-li něco v jícnu, lze průchod uvolnit vysunutím brady dopředu.“ A pro ilustraci nám promítl rentgen polykače mečů v akci.

Okamžitě jsem si uvědomil: Můj sen není ztracen! Před několika týdny při probírání reflexů jsem totiž zjistil, že si jako jediný ze svých spolužáků dokážu strčit prsty hluboko do krku, aniž by se u mě projevil dávivý reflex. Tehdy jsem na to nebyl vůbec pyšný – domníval jsem se, že to je důležitá vlastnost. Ale teď jsem pochopil její hodnotu a mé dětské sny se okamžitě probudily k životu. Rozhodl jsem se stát polykačem mečů.

První pokusy dopadly žalostně. Žádný meč jsem nevlastnil, a tak jsem místo něj použil rybářský prut. Strkal jsem si v koupelně před zrcadlem pořád dokola prut do krku, jenže prut se mi vždycky po pár centimetrech v hrdle zasekl a nešel dál. A tak jsem – už podruhé – svůj dětský sen nakonec vzdal.

O tři roky později jsem nastoupil jako mladý lékař do zdravotního střediska. Jedním z mých prvních pacientů byl starší muž s úporným kašlem. Vždycky se pacientů ptám na jejich zaměstnání, protože by to mohlo být z lékařského hlediska důležité. Ukázalo se, že muž se živil jako polykač mečů. Představte si mé překvapení, když jsem zjistil, že to byl dokonce onen polykač mečů z rentgenového snímku! Samozřejmě jsem mu povyprávěl o svých pokusech s rybářským prutem. „Ale doktůrku,“ podíval se na mě shovívavě, „copak nevíte, že jícen je plochý? Dolů můžete prostrčit jen ploché věci. Proto používáme meče.“

Po večerním návratu z práce jsem doma našel naběračku s plochým rovným držadlem a okamžitě začal znovu trénovat. Brzy se mi podařilo protáhnout držadlo hrdlem. Zavládlo nadšení – nicméně mým snem nebylo stát se polykačem naběraček. A tak jsem si následující den dal do místních novin inzerát a brzy sehnal potřebné vybavení. Švédský vojenský bajonet z roku 1809. Když jsem ho zasouval hluboko do hrdla, cítil jsem hrdost na svůj úspěch a zároveň jsem si domýšlivě gratuloval k vynalezení skvělého způsobu recyklace zbraní.

Polykání mečů vždy symbolizovalo, že něco nemožného může být možné. Inspirovalo lidi k opuštění zaběhlého způsobu uvažování. Občas toto staré indické umění předvedu na konci své přednášky o globálních vývojových trendech. Vylezu na stůl, svléknu profesorskou košili s drobnými kostičkami a zůstanu v černém tílku ozdobeném blesky ze zlatých flitrů. Vyžádám si naprosté ticho a pak si za vířivého rytmu bubínku začnu pomalu zasouvat vojenský bajonet do krku. Nakonec rozpřáhnu ruce. Publikum šílí.

Otestujte se

Tato kniha je o světě a o tom, jak jej správně chápat. Tak proč začínám cirkusem? A proč přednášky končívám výstupem v blyštivém tílku? Hned to vysvětlím. Ale nejdřív bych byl rád, abyste si své znalosti o světě trochu otestovali. Vezměte si, prosím, papír a tužku a odpovězte na třináct faktických otázek níže.

1. Kolik dívek v zemích s nízkým příjmem dnes dokončí základní školu?

- A: 20 %

- B: 40 %

- C: 60 %

2. Kde žije většina světové populace?

- A: v zemích s nízkým příjmem

- B: v zemích se středním příjmem

- C: v zemích s vysokým příjmem

3. Jak se během posledních 20 let změnil podíl světové populace žijící v extrémní chudobě?

- A: téměř se zdvojnásobil

- B: zůstal víceméně stejný

- C: snížil se téměř na polovinu

4. Jaká je dnes celosvětově průměrná délka života?

- A: 50 let

- B: 60 let

- C: 70 let

5. Na světě dnes žijí zhruba 2 miliardy dětí ve věku 0–15 let. Kolik dětí bude podle prognózy OSN na světě v roce 2100?

- A: 4 miliardy

- B: 3 miliardy

- C: 2 miliardy

6. Podle prognózy OSN vzroste do roku 2100 světová populace o další 4 miliardy lidí. Jaký je hlavní důvod?

- A: bude více dětí (věk do 15 let)

- B: bude více dospělých (věk 15–74 let)

- C: bude více starých lidí (věk 75 let a více)

7. Jak se za posledních sto let změnil ve světě roční počet úmrtí způsobený přírodními katastrofami?

- A: vzrostl více než dvojnásobně

- B: zůstal zhruba na stejné úrovni

- C: snížil se na méně než polovinu

8. Na světě dnes žije zhruba 7 miliard lidí. Která z následujících mapek nejlépe vystihuje jejich rozmístění? (Každý panáček představuje 1 miliardu lidí.)

9. Kolik procent ročních dětí je dnes celosvětově naočkováno proti nějaké nemoci?

- A: 20 %

- B: 50 %

- C: 80 %

10. Celosvětově chodili dnes třicetiletí muži do školy v průměru 10 let. Kolik let chodily do školy ženy stejného věku?

- A: 9 let

- B: 6 let

- C: 3 roky

11. V roce 1996 byli na seznamu ohrožených druhů tygr, panda velká a nosorožec černý. Kolik z těchto tří druhů je dnes ohroženo ještě kritičtěji?

- A: dva z nich

- B: jeden z nich

- C: žádný z nich

12. Kolik procent lidí na světě má přístup k elektrické energii?

- A: 20 %

- B: 50 %

- C: 80 %

13. Světoví klimatologové se domnívají, že během následujících sta let se průměrná teplota na zemi změní následovně:

- A: zvýší se

- B: zůstane stejná

- C: sníží se

Zde jsou správné odpovědi:

1: C, 2: B, 3: C, 4: C, 5: C, 6: B, 7: C, 8: A, 9: C, 10: A, 11: C, 12: C, 13: A

Za každou správnou odpověď si napište bod a spočítejte si celkový počet správných odpovědí.

Vědci, šimpanzi a vy

Jak jste dopadli? Byli jste často vedle jak ta jedle? Museli jste často hádat? Pokud je tomu tak, dovolte, abych vám na uklidněnou řekl dvě věci.

Zaprvé po přečtení této knihy na tom budete s posuzováním podobných otázek mnohem lépe. Ne proto, že bych vás přinutil naučit se nazpaměť různé statistické údaje. (Jsem specialista na globální zdraví, ale nejsem blázen.) Budete na tom lépe, protože vás seznámím s několika jednoduchými myšlenkovými nástroji. Naučíte se vytvořit si celkový obraz světa a lépe chápat, jak funguje – aniž byste museli nejprve zjistit všechny podrobnosti.

A za druhé: pokud jste v testu dopadli špatně, jste ve velmi dobré společnosti.

Během posledních desetiletí jsem podobné faktické otázky kladl tisícům lidí. Týkaly se faktů o chudobě a bohatství, o nárůstu světové populace, porodnosti, úmrtnosti, vzdělání, pohlaví, násilí, energetice a životním prostředí, tedy o základních světových trendech. Testy jsou vždy jednoduše formulované, neobsahují žádné záludné otázky. Dávám si pozor, abych používal jen doložená fakta, žádné sporné informace. A přesto lidé v testech vždy dopadnou hodně špatně.

Například třetí otázka se týká trendu extrémní chudoby. Za posledních dvacet let se podíl světové populace žijící v extrémní chudobě snížil na polovinu. To je naprosto převratné. Považuji to za nejdůležitější změnu, k jaké během mého života ve světě došlo. Je to také základní fakt, který bychom o životě na Zemi měli znát. Ale lidé to nevědí. V průměru na otázku odpoví správně jen sedm procent respondentů – ani ne jeden z deseti!

(Ano, ve švédských médiích hodně mluvím o tom, že se světová chudoba snižuje.)

Demokraté i republikáni ve Spojených státech často tvrdí, že jejich oponenti neznají fakta. Kdyby si místo vzájemného osočování otestovali vlastní znalosti, možná by všichni dospěli k větší pokoře. Když jsme dělali průzkum v USA, odpovědělo správně jen pět procent dotázaných. Zbylých devadesát pět procent se bez ohledu na své volební preference domnívalo, že se míra extrémní chudoby za posledních dvacet let nezměnila, nebo ještě hůř, že se zdvojnásobila – což je pravý opak skutečnosti.

Vezměme si další příklad – otázku číslo devět o očkování. Téměř všechny děti na světě se dnes očkují. Připadá mi to úžasné – znamená to, že dnes mají již všichni lidé určitý přístup k moderní zdravotní péči. Ale většina lidí o tom neví. V průměru na otázku odpovědělo správně jen třináct procent respondentů.

Na závěrečnou otázku o změně klimatu odpovědělo správně osmdesát šest procent lidí. Ve všech bohatých zemích, kde jsme testovali znalosti veřejnosti v online průzkumech, většina lidí věděla, že klimatologové předpovídají oteplení. Během pouhých několika desetiletí se vědecké poznatky dostaly z laboratoří mezi prostý lid. Což je v oblasti průniku informací do veřejného povědomí velký úspěch.

Avšak kromě změny klimatu se u všech zbylých dvanácti otázek projevuje stejná nevědomost (čímž nemyslím hloupost nebo záměrnou ignoranci, ale nedostatek správných znalostí). Během roku 2017 na tuto sadu otázek odpovídalo téměř dvanáct tisíc osob ve čtrnácti zemích. Z prvních dvanácti otázek měli respondenti v průměru správně pouze dvě otázky. Nikdo nezískal plný počet bodů a pouze jediná osoba (ve Švédsku) odpověděla správně na jedenáct otázek z dvanácti. Celých patnáct procent respondentů nezískalo ani bod.

Myslíte, že vzdělanější lidé by možná dopadli lépe? Nebo lidé, kteří se o podobné otázky více zajímají? Také jsem si to kdysi myslel, ale mýlil jsem se. Testoval jsem posluchače z celého světa a ze všech možných oborů: studenty medicíny, učitele, univerzitní profesory, přední vědce, investiční bankéře, manažery mezinárodních korporací, novináře, aktivisty, a dokonce význačné politiky. Šlo o velmi vzdělané osoby, o dění ve světě se nepochybně zajímaly. Ale většina z nich – dokonce převážná většina – odpovídala špatně. Některé z těch skupin měly horší výsledky než široká veřejnost. Vzpomínám si především na skupinu nositelů Nobelovy ceny a vědců v oboru lékařství. Není to tedy otázka inteligence. Zdá se, že většina lidí má o světě zcela mylné představy.

A nejen ničivě mylné, ale i systematicky mylné. Čímž mám na mysli, že výsledky testů nejsou nahodilé. Jsou totiž horší než nahodilé: jsou horší než výsledky, jaké bych obdržel, kdyby osoby odpovídající na mé otázky neměly v daných oblastech vůbec žádné znalosti.

Představte si, že bych vyrazil do zoologické zahrady a vyzkoušel své otázky na šimpanzích. Vzal bych si s sebou náruč banánů označených písmeny A, B nebo C a rozhodil je do výběhu k šimpanzům. Pak bych se postavil k výběhu, vždycky nahlas přečetl otázku a zaznamenával si „odpovědi“ jednotlivých šimpanzů – písmena z banánů, do nichž se právě pustili.

Kdybych to udělal (ve skutečnosti jsem to nikdy nezrealizoval, ale zkuste si to představit), šimpanzi by náhodným výběrem dosáhli v mých testech konzistentně lepších výsledků než vzdělaní, ale pošetilí lidští jedinci. Na základě pouhé náhody by tlupa šimpanzů u každé otázky s možnými třemi odpověďmi získala třiatřicet procent, neboli měli by z prvních dvanácti otázek testu správně čtyři otázky. Vzpomeňte si, že mí lidští respondenti odpověděli ve stejném testu v průměru správně jen na dvě otázky z těchto dvanácti.

Omyly šimpanzů by navíc byly u jednotlivých odpovědí rozdělené mezi dvě chybné odpovědi rovnoměrně, kdežto omyly lidí mají tendenci se odchylovat stejným směrem. Každá skupina lidí na světě, která dělala tento test, se domnívá, že svět je mnohem hrozivější, násilnější a beznadějnější – zkrátka dramatičtější – než ve skutečnosti je.

Proč neporazíme šimpanze?

Jak se může tolik lidí mýlit v tolika věcech? Jak je vůbec možné, že většina lidí dopadne hůř než šimpanzi? Hůř než při náhodném hádání výsledků.

Když jsem se poprvé setkal s touto masivní nevědomostí, což bylo někdy v devadesátých letech minulého století, vlastně mě to potěšilo. Právě jsem začal na lékařské univerzitě Institut Karolinska ve Švédsku vyučovat kurz Globální zdraví a byl jsem trochu nervózní. Studenti tu byli neskutečně chytří. Co když budou všechno, co je chci učit, už vědět? S úlevou jsem však zjistil, že studenti vědí o světě méně než šimpanzi.

Ale čím více lidí jsem testoval, tím více nevědomosti jsem objevil – a nejen mezi studenty, všude. Začalo mě znepokojovat, že lidé mají na svět tak mylné názory. Když v autě používáte GPS, je důležité, aby systém vycházel ze správných dat. Asi byste mu nedůvěřovali, kdybyste zjistili, že vás navádí podle mapy jiného města, než v jakém se zrovna nacházíte. Bylo by vám jasné, že dojedete na špatné místo. Jak tedy mohou politici a zákonodárci řešit globální problémy, vycházejí-li ze špatných faktů? Jak mohou manažeři rozumně rozhodovat o svých společnostech, mají-li světonázor postavený na hlavu? A jak má běžný člověk v životě vědět, jakými problémy a otázkami by se měl znepokojovat, a jakými ne?

Rozhodl jsem se, že nezůstanu jen u testování – nebudu všeobecnou nevědomost jen odkrývat. Chtěl jsem přijít na příčiny tohoto stavu. Proč je nevědomost o situaci ve světě tak rozsáhlá a tak silně zakořeněná? Každý se občas mýlí – i já, to ochotně připouštím – ale jak se mohlo tolik lidí mýlit v tolika věcech? Proč tolik z nich dopadlo hůř, než by dopadli šimpanzi?

Když jsem jednou pozdě do noci pracoval na univerzitě, přišel moment náhlého prozření. Uvědomil jsem si, že problém nespočívá v tom, že by lidé měli nedostatek znalostí – protože to by se pak ve výsledcích objevovaly náhodně chybné odpovědi (šimpanzí odpovědi), a nikoliv horší než náhodné, horší než „šimpanzí“, tedy systematicky špatné odpovědi. Lidé si myslí, že odpovědi znají, jenže jejich znalosti jsou chybné – proto dopadnou v testech tak špatně.

Aha! Mám to! Potýkám se tady – nebo tak jsem si to alespoň mnoho let myslel – s problémem aktualizace: mí studenti Globálního zdraví a všichni další lidé procházející během řady let mým testem měli znalosti, ale zastaralé, neplatné často i několik desetiletí. Lidé měli světonázor z doby, kdy jejich učitelé dokončili školu.

Došel jsem k závěru, že mám-li vymýtit nevědomost, musím lidem jejich znalosti zaktualizovat. Jak to udělat? Bude potřeba vytvořit kvalitnější výukové materiály, které budou data prezentovat jasnějším způsobem. Když jsem u rodinného oběda vyprávěl o svém záměru Anně a Olovi, oba to zaujalo a začali pak pro mě vytvářet animované grafy. Cestoval jsem po světě s novými elegantními výukovými nástroji. Pozvali mě, abych vystoupil na konferenci TED v Monterey, pak v Berlíně a Cannes, zvali mě na schůze správních rad nadnárodních společností, jako je Coca-Cola nebo IKEA, do světových bank a finančních fondů a také na americké ministerstvo zahraničí. Byl jsem nadšený, že mohu pomocí animovaných grafů všem přesvědčivě ukázat, jak se svět změnil. Bavilo mě dokazovat posluchačům, že jsou jako ten císař bez šatů, že nevědí o světě nic. Chtěli jsme „nainstalovat“ aktualizaci světonázoru každému člověku na světě.

Ale postupně jsme si začali uvědomovat, že tady jde ještě o něco jiného. Nevědomost, na niž jsme i nadále naráželi, totiž nesouvisela jen s aktualizací znalostí. Nedala se odstranit jednoduše tak, že jsme lidem poskytli jasnější datové animace nebo kvalitnější výukové nástroje. Ke svému zklamání jsem totiž viděl, že ani lidé, jimž se mé přednášky líbily, je ve skutečnosti nepochopili. Zaujaly je, byli chvilkově nadšeni, inspirováni, ale po přednášce zase sklouzli ke starému negativnímu pohledu na svět. Nové myšlenky se prostě neuchytily. Někdy jsem i přímo po prezentaci zaslechl, jak lidé v debatě o chudobě nebo populačním růstu klidně dál používali „fakta“, která jsem právě před chvílí vyvrátil. Málem jsem to vzdal.

Proč je negativní pohled na svět mezi lidmi tak zakořeněný? Mohou za to média? Samozřejmě jsem na tento aspekt pomyslel. Ale v tom to není. Jistě, média sehrávají svou roli a budu o tom ještě mluvit, ale nemůžeme z nich udělat původce všeho zla. Nemůžeme jednoduše sedět u piva a nadávat na média.

Převratný okamžik přišel v lednu roku 2015, kdy jsem se zúčastnil Světového ekonomického fóra ve švýcarském Davosu. Tisícovka nejvlivnějších světových politiků, obchodních lídrů, podnikatelů, vědců, aktivistů, novinářů a vedoucích představitelů OSN se shromáždila na hlavní přednášce o socioekonomickém a udržitelném rozvoji, kterou jsem měl společně s Billem a Melindou Gatesovými. Když jsem vystoupil na pódium a rozhlížel se po přítomných, zaznamenal jsem i několik hlav států a bývalého tajemníka OSN. Viděl jsem šéfy různých organizací spadajících pod OSN, ředitele velkých nadnárodních společností a novináře, které jsem znal jen z televize.

Měl jsem v plánu položit účastníkům konference tři faktické otázky – o chudobě, populačním růstu a o rozsahu očkování – a byl jsem značně nervózní. Pokud budou účastníci znát odpovědi, pak celý zbytek mé prezentace pompézně odhalující, jak se mýlili a jaká je pravda, pozbyde smyslu.

Nemusel jsem mít strach. Jistě, špičkoví odborníci, kteří si tu měli následující dny sdělovat poznatky o situaci ve světě, měli lepší přehled než široká veřejnost o úrovni světové chudoby. Celých šedesát jedna procent odpovědělo na otázku správně. Ale v dalších dvou otázkách, o budoucím populačním růstu a dostupnosti základní zdravotní péče, zase dopadli hůř než šimpanzi. A to byli lidé, kteří měli k dispozici nejnovější data a také poradce, kteří tato data neustále aktualizují. Jejich nevědomost rozhodně nemohl způsobit zastaralý světonázor. A přesto i oni chápali základní fakta o světě špatně.

Po Davosu dostaly mé úvahy jasnější směr.

Naše dramatické instinkty a zkreslený světonázor

A tak je zde tato kniha. Chci se v ní s vámi podělit o závěry, k nimž jsem nakonec dospěl – po mnoha letech, kdy jsem se snažil vyučovat světonázor založený na faktech a kdy jsem poslouchal, jak lidé dezinterpretují fakta, i když je mají přímo před sebou. Chci vám vysvětlit, proč tolik lidí, od běžných občanů po nejchytřejší nejvzdělanější odborníky, dosáhne v testu základních znalostí o světě horších výsledků než šimpanzi. (A také vám řeknu, co s tím můžete dělat.) Ve zkratce:

Zamyslete se nad dnešním světem. Války, násilí, přírodní katastrofy, katastrofy způsobené člověkem, korupce. Celkově je na tom svět špatně a máte pocit, že se vše jen pořád zhoršuje, že? Bohatí ještě víc bohatnou, chudí upadají do ještě větší chudoby, počet chudých se stále zvyšuje, a pokud se nestane něco zásadního, brzy vyčerpáme všechny přírodní zdroje. Ano, to je obraz, který většina západní populace vidí v médiích a nosí ve své hlavě. Říkám tomu přehnaně dramatický světonázor. Je stresující a zavádějící.

Ve skutečnosti se převážná většina světové populace nachází někde uprostřed příjmové škály. Možná nepatří do takzvané střední třídy, ale rozhodně nežije v extrémní chudobě. I dívky chodí do školy, děti se očkují, většina rodin má dvě děti a na dovolenou chtějí jet do zahraničí, ovšem nikoliv jako utečenci. Krok za krokem, rok co rok se svět zlepšuje. Ne každý jednotlivý ukazatel každým rokem, ale celkový trend je prostě takový. Přestože svět musí čelit mnoha zásadním problémům, dosáhli jsme obrovského pokroku. Toto je světonázor založený na faktech.

Přehnaně dramatický světonázor vede lidi k dramatickým a negativním odpovědím na mé faktické otázky. Když mají lidé uvažovat nebo odhadovat, jak na tom svět je, vždycky se intuitivně obracejí ke svému zažitému světonázoru. Je-li jejich světonázor chybný, budou odhadovat systematicky chybně. Ale za přehnaně dramatický světonázor nemohou jen zastaralé informace, jak jsem se kdysi domníval. I lidé, kteří mají k dispozici nejnovější údaje, chápou svět špatně. Špatně data interpretují. A jsem přesvědčen, že to není ani vina „zlovolných“ médií, ani propagandy, falešných zpráv nebo chybných faktů.

Na základě zkušeností z desítek let přednášek, testování a analyzování způsobu, jak lidé dezinterpretují fakta, i když je mají přímo před nosem, jsem nakonec pochopil příčinu: přehnaně dramatického pohledu na svět je tak obtížné se zbavit proto, že je zakořeněn v samotném způsobu fungování našeho mozku.

Optické iluze a globální iluze

Podívejte se na dvě vodorovné čáry dole. Která z nich je delší?

Možná jste už tento obrázek viděli. Dolní čára vypadá delší než ta horní. Víte, že tomu tak není, ale i když to víte, i když si změříte pravítkem, že mají přesně stejnou délku, stejně pořád vidíte čáry různé velikosti.

Mám brýle se speciálními čočkami pro korekci mé oční vady. Ale když se podívám na tuto optickou iluzi, také špatně interpretuji, co vidím – asi podobně jako každý. Je to proto, že iluze nevznikají v očích, ale v našem mozku. Jsou to systematické dezinterpretace, s individuálními zrakovými problémy nijak nesouvisejí. Většina lidí této iluzi podlehne, takže se rozhodně nemusíte stydět. Ale mohlo by to ve vás vzbudit zvědavost: jak vlastně taková iluze funguje?

Podobně je to i s žalostnými výsledky testů z našich veřejných průzkumů. Zahoďte rozpaky a namísto toho probuďte svou zvědavost! Jak tato „globální iluze“ funguje? Proč mozek tolika lidí systematicky špatně interpretuje stav světa?

Lidský mozek je výsledkem milionů let evoluce. Máme v sobě pevně zakódovány instinkty, které našim předkům pomohly přežívat v malých skupinách lovců a sběračů. Náš mozek často dělá rychlé závěry bez velkého přemýšlení – jen tak jsme se dokázali vyhnout bezprostřednímu nebezpečí. Zajímají nás klepy a dramatické příběhy – vždyť bývaly jediným zdrojem zpráv a užitečných informací. Máme chuť na sladké a tučné, protože to bývaly v době nedostatku potravy životně nezbytné zdroje energie. Máme spoustu instinktů, které bývaly užitečné před tisíci lety. Ale dnes žijeme v úplně jiném světě.

Chuť na sladké a tučné způsobuje obezitu, jeden z největších současných zdravotních problémů. Musíme své děti (i sebe) učit, aby nejedly tolik sladkostí a chipsů. A stejným způsobem nám škodí překotně uvažující mozek a touha po dramatu – naše dramatické instinkty: způsobují mylné názory a zbytečně vyhrocují pohled na svět.

Nechápejte mě špatně. Stále tyto dramatické instinkty potřebujeme, abychom se ve světě orientovali a zvládali každodenní život. Kdybychom pečlivě zkoumali každou informaci, každé rozhodnutí racionálně analyzovali, nemohli bychom v životě normálně fungovat. Také bychom neměli ze stravy zcela vyloučit příjem cukrů ani tuků a neměli bychom vyrazit za svým neurochirurgem, aby nám z mozku vyoperoval části generující emoce. Ale měli bychom se naučit svůj příjem dramatických vstupů kontrolovat. Bez této kontroly naše chuť na drama příliš vzroste a zabrání nám vidět svět takový, jaký je – totálně nás zmate.

Faktomluva a světonázor postavený na faktech

Tato kniha je poslední bitvou v mém celoživotním poslání – boji proti ničivé globální nevědomosti. Je to můj poslední pokus o účinnou změnu. Chtěl bych změnit způsob, jakým lidé o světě uvažují, uklidnit jejich iracionální obavy a přesměrovat jejich energii ke konstruktivním aktivitám. V předchozích bitvách jsem se vyzbrojil rozsáhlými datovými soubory, chytrým softwarem, energickým stylem přednášek a švédským bajonetem. Nestačilo to. Doufám ale, že tato kniha svůj účel splní.

Budeme s daty pracovat tak, jak jste s nimi nikdy nepracovali – bude to taková terapie daty. Fakta jako terapie, pochopení jako zdroj duševního klidu. Protože svět není tak dramatický, jak vypadá.

Faktomluva – chápání světa na základě řeči faktů – by se stejně jako zdravá strava nebo pravidelné cvičení měla stát součástí vašeho každodenního života. Začněte ji praktikovat a brzy se vám podaří nahradit dramatický pohled na svět zdravými názory založenými na faktech. Budete svět chápat správně, aniž byste se museli veškeré údaje naučit nazpaměť. Budete se správněji rozhodovat, budete se zabývat jen reálnými nebezpečími a možnostmi, nebudete se stále stresovat kvůli nesprávným věcem.

Naučím vás, jak rozpoznat záměrně zdramatizované příběhy a informace, a seznámím vás s několika myšlenkovými nástroji, s nimiž budete schopni své dramatické instinkty kontrolovat. Pak budete moci přehodnotit své mylné názory, získáte světonázor založený na faktech a pokaždé už porazíte šimpanze.

Zpátky do cirkusu

Občas na konci přednášky předvedu posluchačům polykání meče, abych jim ukázal, že zdánlivě nemožné může být možným. Před svým cirkusáckým kouskem vždy otestuji znalosti publika o světě. Ukážu jim, že svět je jiný, než si mysleli. Dokážu jim, že mnoho věcí, o nichž si mysleli, že nikdy nenastanou, již ve skutečnosti existuje. Snažím se v nich vzbudit zvědavost, co všechno je možné – což se zásadně liší od toho, čemu věří a co vidí každý den ve zprávách.

Polykám před nimi meč, protože chci, aby si uvědomili, jak chybné mohou být jejich intuitivní názory. Chci, aby si uvědomili, že to, co jsem jim ukázal – jak polykání meče, tak informace o světě – i když to je v rozporu s jejich zakořeněnými názory, i když se to zdá nemožné, je pravda.

Nechci, aby se lidé po zjištění, že neměli pravdu, cítili zahanbeně. Chci, aby cítili dětský úžas, inspiraci a zvědavost, tak jako já kdysi v cirkuse pokaždé, když jsem zjistil, že jsem se zmýlil: „Páni, jak je toto možné?“

Tato kniha vám chce ukázat reálnou podobu světa. Je to i kniha o vás a o tom, proč máte (stejně jako téměř každý) o světě zkreslené představy. Ukazuje vám, co s tím můžete udělat. A když vyjdete z cirkusového stanu ven, zpátky do skutečného světa, budete se díky novému způsobu uvažování cítit pozitivněji, méně ve stresu a budete pociťovat větší naději.

Nechcete už déle žít v nereálné bublině? Chcete si udělat jasno? Jste ochotni změnit svůj pohled na současný svět? Jste ochotni nahradit instinktivní názory kritickým myšlením? Cítíte pokoru, zvědavost a jste připraveni se nechat ohromit? Pak, prosím, čtěte dál.

— KAPITOLA 1 —

INSTINKT PROPASTI

Jak jsem ve třídě jen s kusem papíru přemohl bestii

Kde to všechno začalo

Psal se říjen roku 1995 a já netušil, že ten večer po vyučování zahájím celoživotní boj s globální nevědomostí.

„Jaká je míra dětské úmrtnosti v Saúdské Arábii? Nehlaste se, prostě to vykřikněte.“ Před chvílí jsem studentům rozdal kopie tabulek 1 a 5 z ročenky UNICEF. Tabulky vypadaly nudně, ale já byl nadšený.

Z řad studentů sborově zaznělo: „TŘICET PĚT.“

„Ano. Třicet pět. Správně. To znamená, že z každé tisícovky narozených dětí jich třicet pět zemře do svých pěti let. Teď mi řekněte údaj pro Malajsii.“

„ČTRNÁCT,“ zaznělo opět sborem.

Jak mi hlásili údaje, čmáral jsem je zeleným fixem na průhlednou fólii na zpětném projektoru.

„Čtrnáct,“ zopakoval jsem. „Méně než v Saúdské Arábii!“

Moje dyslexie si se mnou trochu pohrála a napsal jsem „Malasjie“. Studenti se smáli.

„Brazílie?“

„PADESÁT PĚT.“

„Tanzanie?“

„STO SEDMDESÁT JEDNA.“

Položil jsem fix a řekl: „Víte, proč mě tak fascinují údaje o dětské úmrtnosti? Není to jen tím, že mám rád děti. Ten ukazatel měří situaci celé společnosti. Jako obrovský teploměr. Protože děti jsou velmi křehké, zranitelné. Tolik věcí je může zabít. Když z tisíce dětí v Malajsii zemře jen 14, znamená to, že 986 přežije. Jejich rodiče a společnost je dokázali ochránit před všemi nebezpečími ohrožujícími jejich život: před mikroby, hladem, násilím a tak dále. Takže to číslo 14 nám říká, že většina rodin v Malajsii má dostatek jídla, má kanalizaci, takže odpady neprosakují do pitné vody, má k dispozici základní zdravotní péči a matky dovedou číst a psát. To číslo nevypovídá jen o zdraví dětí. Měří kvalitu celé společnosti.

Nejsou to čísla samotná, která jsou zajímavá. Jde o to, co nám říkají o životě za těmito čísly,“ pokračoval jsem. „Podívejte se, jak rozdílné tu máme údaje: 14, 35, 55 a 171. Život v těchto zemích se musí hodně lišit.“

Zase jsem vzal do ruky fix. „Řekněte mi teď, jaký byl život v Saúdské Arábii před třiceti pěti lety? Kolik dětí zemřelo v roce 1960? Podívejte se do druhého sloupce.“

„DVĚ STĚ… čtyřicet dva.“

Hlas studentů klesal, jak vyslovovali to obrovské číslo: 242.

„Ano, správně. Saúdskoarabská společnost udělala obrovský pokrok, že? Dětská úmrtnost se během tří desetiletí snížila z 242 na 35 dětí z tisíce. Je to mnohem rychleji než ve Švédsku. Nám trvalo 77 let, než jsme dosáhli stejného zlepšení.

A co Malajsie? Dnes čtrnáct. Kolik to bylo v roce 1960?“

„Devadesát tři,“ mumlali studenti zmateně. Všichni se najednou začali překvapeně probírat tabulkami. Před rokem jsem dal studentům stejné příklady, ale nerozdal jsem jim k tomu tabulky. Tehdy prostě odmítali věřit, co jsem jim o zlepšení situace ve světě tvrdil. Letošní studenti měli důkazy přímo před sebou, a tak teď jezdili očima po sloupcích, jestli jsem jim nedal nějaké extrémní příklady a nechci je podvádět. Nemohli věřit obrazu, který data ukazovala. Vůbec se to nepodobalo obrazu světa, jenž nosili ve svých hlavách.

„Jen pro úplnost,“ dodal jsem, „nenajdete jedinou zemi, kde by se dětská úmrtnost zvýšila. Protože svět se obecně zlepšuje. A teď si uděláme krátkou přestávku.“

Megachybný názor „svět se dělí na dvě části“

V této kapitole se budeme zabývat prvním z našich deseti dramatických „instinktů“, instinktem propasti. Jde o neodbytný sklon všechno rozdělovat na dvě odlišné a často konfliktní skupiny s velkou mezerou – obrovskou propastí nespravedlnosti – mezi nimi. Vysvětlíme si, jak instinkt propasti v našich hlavách vytváří obraz světa rozděleného na dva druhy zemí nebo dva druhy lidí: bohaté versus chudé.

Není snadné vystopovat a přemoci zakořeněný chybný názor. Onoho říjnového večera roku 1995 jsem se s tou bestií poprvé utkal tváří v tvář. Stalo se to hned po té krátké přestávce a byl to tak vzrušující zážitek, že jsem od té doby nepřestal proti megachybným názorům bojovat.

Říkám jim „megachybné“, protože mají extrémně negativní dopad na to, jak lidé chápou svět. A hned první megachybný názor je snad nejhorší. Rozdělujeme-li svět do dvou oddělených šuplíků – bohatí a chudí – zkreslí se nám veškeré globální proporce.

Jak jsem zatočil s prvním megachybným názorem

Když jsem po přestávce pokračoval ve výuce, vysvětlil jsem studentům, že dětská úmrtnost je nejvyšší v kmenových společnostech v deštných pralesích a mezi tradičními farmáři v odlehlých venkovských oblastech v různých částech světa. „Jsou to ti lidé, které vidíte v televizi v exotických dokumentárních filmech. Rodiče se musejí snažit mnohem víc než jinde, aby zajistili přežití své rodiny, a přesto přijdou téměř o polovinu svých dětí. Naštěstí v těchto těžkých podmínkách žije ve světě stále méně a méně lidí.“

Mladý student v první řadě se přihlásil. Potřásl hlavou a řekl: „Oni stejně nikdy nebudou žít jako my.“ Ostatní studenti ve třídě pokyvovali na souhlas.

Asi myslel, že mě to překvapí. Ale nepřekvapilo. Podobný názor o rozdělení světa na „my“ a „oni“ jsem slyšel už mnohokrát. Nebyl jsem překvapen, byl jsem nadšen. Právě v takovou reakci jsem tajně doufal. Náš další rozhovor pak probíhal zhruba takto:

JÁ: Promiňte, koho myslíte tím „oni“?

ON: Myslím lidi v jiných zemích.

JÁ: Ve všech zemích jiných než Švédsko?

ON: Ne, myslím… jiné než západní země. Nemohou žít jako my. To by nefungovalo.

JÁ: Aha! (Jako kdybych teprve teď pochopil.) Myslíte třeba Japonsko?

ON: Ne, Japonsko ne. Tam mají západní životní styl.

JÁ: A co Malajsie? Tam není „západní životní styl“, že?

ON: Ne, Malajsie není západní země. Myslím prostě všechny země, které ještě nepřijaly západní životní styl. Ani by neměly. Víte, jak to myslím.

JÁ: Ne, nevím, jak to myslíte. Prosím, vysvětlete to. Mluvíte o „Západu“ a o „zbytku světa“. Ano?

ON: Ano, přesně tak.

JÁ: Je Mexiko… „Západ“?

Jen se na mě díval.

Nechtěl jsem se po něm vozit, ale pokračoval jsem – sám jsem byl zvědavý, kam nás ta debata zavede. Je Mexiko „Západ“ a mohou Mexičani žít jako my? Anebo je to „zbytek světa“ a nemohou? „Mám v tom trochu zmatek,“ řekl jsem. „Začal jste tím, že jsme ‚my a oni‘, a teď jste to změnil na ‚Západ a zbytek světa‘. Opravdu by mě moc zajímalo, jak to myslíte. Už jsem slyšel ty nálepky používat mnohokrát, ale upřímně, nikdy jsem jim nerozuměl.“

Nyní studentovi přispěchala na pomoc dívka ve třetí řadě. Přijala mou výzvu, ale způsobem, který mě totálně překvapil. Ukázala na vytištěné tabulky před sebou a řekla: „Možná bychom to mohli definovat takto: ‚my na Západě‘ máme málo dětí a jen málo dětí umírá. Kdežto ‚oni ve zbytku světa‘ mají hodně dětí a hodně dětí tam umírá.“ Snažila se vyřešit konflikt mezi jeho názorem a mými daty – vlastně velmi kreativně – tak, že navrhla definici, jak svět rozdělit. Udělala mi obrovskou radost. Protože byla úplně mimo – jak se za chvíli dozví – a navíc se mýlila konkrétním ověřitelným způsobem.

„Výborně, skvěle.“ Popadl jsem fix a s nadšením pohlédl na posluchače. „Pojďme se podívat, zda můžeme země rozdělit do dvou skupin na základě toho, kolik mají dětí a jaká je dětská úmrtnost.“

Do skeptických tváří studentů začala pronikat zvědavost. Snažili se přijít na to, co mě ksakru tak potěšilo.

Studentčina definice se mi líbila, protože byla jasná a jednoduchá. Mohli jsme ji ověřit na datech. Chcete-li někoho přesvědčit o chybnosti jeho názoru, nejlepší je otestovat jeho názor na datech. Přesně to jsem udělal.

A přesně to jsem dělal a dělám po zbytek svého života. Velká černobílá kopírka, na níž jsem rozmnožoval originální tabulky s daty, byla mým prvním partnerem v boji proti chybným zakořeněným názorům. V roce 1998 jsem získal nového společníka – barevnou tiskárnu umožňující mi pracovat s barevnými bublinovými grafy dat. A pak jsem získal první lidské společníky a věci nabraly spád. Anna a Ola byli těmi grafy a vůbec myšlenkou na potírání globální nevědomosti tak nadšení, že se k mé misi připojili. Mimo jiné vytvořili revoluční způsob zobrazení stovek datových trendů v podobě animovaných bublinových grafů. Pohyblivé bublinové grafy se staly naší hlavní zbraní v boji za vymýcení chybného názoru, že se „svět dělí na dvě části“.

Co je na tom názoru špatného?

Mí studenti mluvili o „nich“ a o „nás“. Jiní hovoří o „rozvojovém světě“ a „rozvinutém světě“. Sami asi podobná označení taky používáte. Co je na tom špatného? Žurnalisté, politici, aktivisté, učitelé, vědci – všichni je používají pořád.

Když lidé říkají „rozvojové“ a „rozvinuté“, většinou mají na mysli „chudé země“ a „bohaté země“. Často také uslyšíte „Západ /zbytek světa“, „bohatý Sever / chudý Jih“, nebo „země s nízkým příjmem / země s vysokým příjmem“. Všechno možné. Vlastně ani moc nezáleží, jaké termíny lidé při popisu světa používají. Jde o to, zda jim jejich slova vytvářejí v hlavě relevantní obraz světa a zda se tento obraz zakládá na skutečnosti. Jenže jaký asi mají v hlavě obraz, když použijí tyto dva jednoduché termíny? A jak takový obraz obstojí v porovnání s realitou?

Pojďme tedy věc ověřit na faktech. Na následujícím grafu je znázorněn počet dětí na jednu ženu a dětská úmrtnost ve všech zemích světa.

Každá bublina v grafu představuje jednu zemi, velikost bubliny znázorňuje velikost populace dané země. Největší bubliny tedy reprezentují Indii a Čínu. Směrem vlevo na grafu jsou země, kde mají ženy hodně dětí, napravo jsou země, kde mají ženy málo dětí. Směrem nahoru jsou země s vyšší mírou přežití u dětí. Tento graf ukazuje přesně to, co studentka ze třetí řady navrhovala jako definici dvou protichůdných skupin: „my a oni“ nebo „Západ a zbytek světa“. Zde v grafu jsem tyto skupiny označil „rozvojové“ a „rozvinuté“ země.

Podívejte se, jak hezky země světa zapadají do těchto dvou škatulek: rozvojové země a rozvinuté země. A mezi oběma skupinami je docela velká propast, která obsahuje jen patnáct malých zemí (například Kubu, Irsko nebo Singapur), kde žijí jen zhruba dvě procenta světové populace. V rámečku označeném „rozvojové“ je sto dvacet pět bublin, včetně Číny a Indie. Ve všech těchto zemích mají ženy v průměru víc než pět dětí a úmrtí dětí jsou poměrně běžná: v průměru přežije méně než devadesát pět procent dětí, což znamená, že více než pět procent dětí zemře před svými pátými narozeninami. V druhém rámečku označeném „rozvinuté“ je čtyřicet čtyři bublin, včetně USA a většiny Evropy. V těchto zemích mají ženy v průměru méně než 3,5 dítěte a míra dětského přežití je nad devadesát procent.

Svět do rámečků dokonale zapadá. A přesně tyto dva rámečky měla studentka v třetí řadě na mysli. Tento obraz ukazuje svět jasně rozdělený do dvou skupin, s mezerou uprostřed. Jak pěkné. Jak jednoduše se takový svět chápe. Tak v čem je problém? Co je tak špatného na tom označovat země jako „rozvojové“ a „rozvinuté“? Proč jsem studentovi, který mluvil o „nich“ a o „nás“, dal tak zabrat?

Protože ten graf ukazuje obraz světa v roce 1965! V dobách mého mládí. To je ten problém. Vzali byste si s sebou na cestu do ciziny mapu z roku 1965? Líbilo by se vám, kdyby lékař používal při stanovení diagnózy a léčby vaší nemoci vědecké poznatky z roku 1965? Na následujícím grafu vidíte, jak svět vypadá dnes.

Svět se zásadně změnil. V převážné většině zemí jsou dnes rodiny malé a dětská úmrtnost velmi nízká, a to včetně největších zemí – Číny a Indie. Podívejte se na levou dolní část grafu. Rámeček „rozvojové“ se skoro vyprázdnil. Všechny země směřují do menšího rámečku s malým počtem dětí a nízkou dětskou úmrtností. A většina zemí už tam je. Osmdesát pět procent lidstva již je uvnitř rámečku tradičně označovaného „rozvinutý svět“. Zbývajících patnáct procent se nachází více méně mezi oběma rámečky. Pouze třináct zemí, které reprezentují šest procent světové populace, zůstává i nadále v rámečku „rozvojové“. Ale zatímco svět se změnil, světonázor nikoli – alespoň ne v hlavách „Zápaďanů“. Většina z nás se zasekla na kompletně zastaralých názorech na zbytek světa a odmítáme se jich vzdát.

Zásadní změny ve světě se ovšem netýkají jen velikosti rodiny a dětské úmrtnosti. Podobně je tomu prakticky ve všech dalších aspektech lidského života. Grafy znázorňující úrovně příjmu, turismu, demokracie, přístupu ke vzdělání, ke zdravotní péči nebo k elektřině by vám ukázaly stejný trend: svět, který se dříve dělil na dvě skupiny, tu již není. Dnes se v těchto ukazatelích nachází většina populace někde uprostřed. Již neexistuje propast mezi Západem a zbytkem světa, mezi rozvojovými a rozvinutými zeměmi, mezi bohatými a chudými. Takže bychom měli přestat podobné dvojice kategorií – naznačující, že takový svět stále existuje – používat.

Mí studenti byli inteligentní uvědomělí mladí lidé, s upřímnou touhou realizovat ve světě pozitivní změny. Šokovala mě jejich nevědomost v nejzákladnějších faktech o světě. Šokovalo mě, že opravdu pořád uvažují v kategoriích „my“ a „oni“, šokovalo mě jejich přesvědčení, že „oni nemohou žít jako my“. Jak to, že nosili v hlavě obraz světa starý třicet let?

Když jsem toho říjnového večera šlapal v dešti na kole domů, prsty prokřehlé, cítil jsem nadšení a vzrušení. Můj plán fungoval. Tím, že jsem do hodiny donesl data, jsem mohl studentům dokázat, že svět není rozdělený do dvou skupin. Konečně se mi podařilo přemoct jejich chybně zakořeněný názor. Najednou jsem cítil potřebu posunout boj dál. Uvědomil jsem si, že musím data umět prezentovat ještě jasněji a přehledněji. Pak bych mohl ještě více lidem a přesvědčivěji ukázat, že jejich názory nejsou ničím víc než neopodstatněným pocitem. Pomohlo by mi to rozbít jejich iluzi, že vědí – a přitom ve skutečnosti nevědí.

Uběhlo dvacet let a mě pozvali do jednoho známého televizního studia v Kodani. „Rozdělený“ světonázor je o dalších dvacet let starší, o dvacet let zastaralejší. Jsme v živém vysílání, moderátor vážně pokývne hlavou a říká mi: „Stále můžeme vidět enormní rozdíly mezi malým bohatým světem, který tvoří převážně starý západní svět, a velkou zbývající částí.“

„Ale to jste dokonale na omylu,“ odpovídám.

A znovu vysvětluji, že „chudé rozvojové země“ už jako samostatná skupina prostě neexistují. Neexistuje ani žádná propast. Dnes žije většina lidí, konkrétně sedmdesát pět procent světové populace, v zemích se středním příjmem. Nejsou chudí ani bohatí, ale někde uprostřed, a začínají žít v přijatelných životních podmínkách. Na jednom konci spektra jsou stále země, kde většina obyvatel žije v extrémní a nepřijatelné chudobě, a na druhém konci je bohatý svět (Severní Amerika, Evropa a několik dalších zemí jako Japonsko, Jižní Korea nebo Singapur). Ale převážná většina je již ve středu.

„A na čem své poznatky zakládáte?“ pokračoval moderátor ve zřejmé snaze mě vyprovokovat. Což se mu podařilo. Nemohl jsem si pomoct a rozčileným zvýšeným hlasem jsem mu vmetl: „Používám běžné statistické údaje, které shromažďuje Světová banka a OSN. Není sporu o jejich přesnosti nebo pravdivosti. O těchto faktech se nemusí diskutovat. Já mám pravdu a vy se mýlíte.“

Jak přemoci bestii

Dnes již s mylným názorem na rozdělení světa bojuji víc než dvacet let, a tak mě nepřekvapí, když na podobný postoj narazím. Mí studenti nebyli výjimkou. Dánský reportér nebyl výjimkou. Většina lidí, s nimiž se potkám, takto uvažuje. Pochybujete-li o mém tvrzení, že tolik lidí na faktické otázky o stavu světa odpovídá špatně, je to dobře. Vždy byste měli chtít pro podobné výroky důkazy. Takže tady jsou: mají formu dvoudílné „pasti“.

Nejprve respondenty přimějeme, aby odhalili, jak si představují život v takzvaných zemích s nízkým příjmem – mají odpovědět na podobné otázky, jaké jsme zde uvedli v úvodním testu.

OTÁZKA Č. 1.

Kolik dívek v zemích s nízkým příjmem dnes dokončí základní školu?

- A: 20 %

- B: 40 %

- C: 60 %

V průměru na otázku odpoví správně sedm procent respondentů. Je to C: 60 % dívek v zemích s nízkým příjmem dokončí základní školu. (Připomínám, že v zoologické by správně odpovědělo třiatřicet procent šimpanzů.) Většina lidí „hádala“, že to je pouze dvacet procent. Ale jen ve velmi málo zemích na světě – mimořádných místech, jako je Afghánistán nebo Jižní Súdán – dokončí základní školu méně než dvacet procent dívek. V těchto zemích nežije víc než dvě procenta světové dívčí populace.

Když jsme pokládali podobné otázky – na průměrnou délku života, podvýživu, kvalitu vody nebo očkování, tedy v zásadě na to, jaký podíl obyvatel žijících v zemích v nízkým příjmem má přístup k základním prvkům moderního života – dostávali jsme vždy podobné výsledky. Průměrná délka života v zemích s nízkým příjmem je 62 let. Většina lidí má dostatek potravy, mají k dispozici pitnou vodu, většina dětí se očkuje a většina dívek absolvuje základní školu. Pouze malý podíl respondentů – mnohem méně než třiatřicet procent u šimpanzů – odpovídal správně. A velká část zvolila dokonce nejhorší z nabízených alternativ, přestože představují tak nízkou kvalitu života, s jakou se lidé potýkají jen během závažných katastrof v nejhorších místech na Zemi.

A teď necháme past zaklapnout – dopadneme mylný názor „při činu“. Víme již, že lidé považují život v zemích s nízkým příjmem za mnohem horší, než ve skutečnosti je. Ale kolik lidí podle jejich názoru vlastně žije v tak hrozných podmínkách? Zeptali jsme se lidí ve Švédsku a ve Spojených státech:

Jaký podíl světové populace žije v zemích s nízkým příjmem?

Většina tipovala padesát procent a více. Průměrný odhad činil padesát devět procent.

Skutečný údaj je devět procent. Pouze devět procent světové populace žije v zemích s nízkým příjmem. A to jsme navíc dokázali, že tyto země na tom nejsou zdaleka tak hrozně, jak si lidé myslí. Ano, jsou na tom v mnoha ohledech špatně, ale nejsou na tak hrozné úrovni nebo horší než Afghánistán, Somálsko nebo Středoafrická republika, nejhorší místa k životu na planetě.

Shrňme si: země s nízkými příjmy jsou mnohem rozvinutější, než si většina lidí myslí. A žije v nich mnohem méně lidí. Představa rozděleného světa, kde většina žije v utrpení a nouzi, je iluzí. Naprosto mylným názorem. Prostě chybným.

Pomoc! Chybí nám většina

Pokud většina obyvatelstva světa nežije v zemích s nízkým příjmem, kde tedy žije? Přece ne v zemích s vysokým příjmem?

Jakou máte rádi vodu ve vaně? Ledově studenou, anebo vřelou, že se málem opaříte? Ale to přece nejsou jediné možnosti. Můžete si napustit vodu chladnou, vlažnou, horkou nebo cokoliv mezi tím. Spousta možností z celého spektra.

OTÁZKA Č. 2.

Kde žije většina světové populace?

- A: v zemích s nízkým příjmem

- B: v zemích se středním příjmem

- C: v zemích s vysokým příjmem

Většina lidí nežije ani v zemích s nízkým příjmem ani v zemích s vysokým příjmem. Žijí v zemích se středním příjmem. Tato kategorie v „rozděleném“ světonázoru vůbec nemá místo, ale ve skutečnosti rozhodně existuje. Vždyť tu žije sedmdesát pět procent populace – přesně na tom místě, kde by měla být ona domnělá propast. Neboli žádná propast není.

Sečteme-li země se středním a vysokým příjmem, dostaneme devadesát jedna procent světové populace, přičemž většina těchto zemí je integrována do světového trhu a učinila velký pokrok směrem ke slušným životním podmínkám. Pro humanitární organizace to musí být velmi uspokojivá zpráva, pro globální korporace zase klíčová obchodní informace. Je tu pět miliard potenciálních spotřebitelů, jejichž život se zlepšuje a už chtějí také používat šampony, motocykly, menstruační vložky a chytré telefony. Snadno byste je opomněli, kdybyste je pořád považovali za „chudé“.

Jak bychom jim tedy měli říkat? Čtyři úrovně

Často na přednáškách kritizuji používání termínu „rozvojové země“.

A pak se mě lidé pochopitelně zeptají: „Tak jak bychom jim tedy měli říkat?“ Poslouchejte pečlivě. Je to pořád stejné nepochopení: my a oni. Jak bychom „my“ měli říkat „jim“?

Především bychom měli přestat země rozdělovat do dvou skupin. Už to nemá žádné opodstatnění. Z žádného praktického hlediska nám to nic nepřináší. Nepomůže to podnikům vyhledávat lepší obchodní příležitosti, nepomůže to charitám nasměrovat peníze k nejchudším lidem.

Ale nějakým způsobem musíme umět svět klasifikovat. Nemůžeme zahodit staré nálepky a ničím je nenahradit. Jak bychom to měli udělat?

Stará označení jsou oblíbená mimo jiné pro svou jednoduchost. Jenže jsou chybná! A tak teď pro jejich náhradu navrhnu stejně jednoduchý, ale vhodnější systém. Namísto rozdělování světa do dvou skupin rozdělíme svět do čtyř příjmových úrovní – jak je znázorněno na obrázku níže.

Každý panáček v grafu představuje jednu miliardu lidí. Sedm panáčků tedy znázorňuje, jak je dnes zhruba světová populace rozdělena do čtyř příjmových hladin – vyjádřeno v dolarech příjmu na osobu a den. Vidíte, že většina lidí žije na dvou prostředních úrovních, kde mají lidé zajištěnu většinu základních životních potřeb.

Potěšila vás tato informace? Měla by. Protože čtyři příjmové hladiny představují první a nejdůležitější součást vašeho nového světonázoru založeného na faktech. Jsou jedním z těch jednoduchých myšlenkových nástrojů, které jsem v úvodu sliboval – že s jejich pomocí budete schopni lépe posuzovat situaci ve světě. V dalších částech knihy uvidíte, jak lze díky tomuto rozdělení jednoduše pochopit nejrůznější jevy, od terorismu po sexuální výchovu. Proto bych nyní rád přesněji vysvětlil, jak vypadá život v každé z těchto čtyř úrovní.

Představte si čtyři příjmové úrovně jako „levely“ počítačové hry. Každý se chce dostat z levelu 1 na level 2 a odtud zase postoupit na další level. Je to ale zvláštní počítačová hra, protože dostat se z levelu 1 je nejtěžší. Pojďme hrát.

ÚROVEŇ 1. Začínáte na levelu 1 s jedním dolarem na den. Vašich pět bosých dětí se musí trmácet celé hodiny s jediným plastovým kyblíkem tam a zpět, aby nanosily vodu z blátivé díry v zemi vzdálené hodinu chůze. Na cestě domů sbírají dříví na podpal a vy vaříte každý den stejnou šedou kaši, kterou máte na každý chod každý den, po celý svůj život – s výjimkou měsíců, kdy mizerná půda nedá žádnou úrodu a všichni chodíte spát o hladu. Jednoho dne vaši nejmladší dceru postihne dusivý kašel. Kouř z vnitřního ohniště jí poškodil plíce. Nemůžete si dovolit antibiotika a ona o měsíc později umírá. Žijete v extrémní chudobě. Přesto se snažíte nějak přežít. Máte-li štěstí a úroda je dobrá, možná prodáte nějaké přebytky a dokážete si vydělat víc než dva dolary denně, což by vás posunulo na vyšší úroveň. Hodně štěstí! (V těchto podmínkách dnes žije zhruba jedna miliarda lidí.)

ÚROVEŇ 2. Dokázali jste to. Vlastně jste zčtyřnásobili svůj příjem a nyní vyděláváte čtyři dolary denně. Tři dolary navíc každý den. Co se všemi těmi penězi uděláte? Můžete si koupit potraviny, které jste sami nevypěstovali, můžete si dovolit kuřata, což znamená vejce. Ušetříte nějaké peníze a koupíte dětem sandály a kolo, a taky víc plastových kyblíků. Teď už to trvá jen půl hodiny navozit vodu potřebnou pro domácnost. Koupíte si plynový vařič, takže děti nemusejí sbírat dřevo a mohou chodit do školy. Máte-li elektřinu, mohou si domácí úkoly dělat při světle žárovky. Ale na lednici je elektrický proud nestabilní. Ušetřili jste na matrace, takže nemusíte spát na hliněné zemi. Život je teď mnohem lepší, ale pořád dost nejistý. Stačí jediná nemoc a budete muset většinu svého majetku prodat, abyste mohli koupit léky. To by vás uvrhlo zpátky na úroveň 1. Další tři dolary denně by pomohly, ale abyste opravdu zásadně svůj život zlepšili, museli byste svůj příjem opět zčtyřnásobit. Podaří-li se vám získat zaměstnání v místní oděvní firmě, budete prvním členem rodiny přinášejícím domů stálý plat. (V podobných podmínkách dnes žijí zhruba tři miliardy lidí.)

ÚROVEŇ 3. Ano, podařilo se! Máte několik zaměstnání, pracujete šestnáct hodin denně sedm dnů v týdnu a podařilo se vám svůj příjem opět čtyřikrát zvýšit – na šestnáct dolarů denně. Máte úžasné úspory a nainstalovali jste si přívod studené vody. Už žádné chození pro vodu daleko od domova. Díky stabilnímu přívodu elektřiny si děti mohou dělat po večerech domácí úkoly a vy si koupíte lednici, takže můžete skladovat potraviny a mít pestřejší stravu. Našetříte si na motocykl, což znamená, že můžete dojíždět do lépe placeného zaměstnání v továrně ve městě.

Bohužel se jednou cestou do práce nabouráte a musíte peníze našetřené dětem na školu použít na zaplacení léčby. Uzdravíte se a díky úsporám nejste vrženi o úroveň níž. Dvě z vašich dětí začínají studovat na střední škole. Podaří-li se jim školu dokončit, seženou si mnohem lépe placenou práci, než jakou jste kdy měli vy. Abyste to oslavili, vezmete celou rodinu na vaši první dovolenou v životě a strávíte jedno odpoledne na pláži, jen tak, pro zábavu. (V podobných podmínkách dnes žijí zhruba dvě miliardy lidí.)

ÚROVEŇ 4. Máte víc než třicet dva dolary na den. Jste bohatý spotřebitel a tři dolary denně navíc pro vás z hlediska každodenního života neznamenají velký rozdíl. Proto podle vás tři dolary, které člověku žijícímu v extrémní chudobě mohou změnit život, nejsou moc peněz. Do školy jste chodili minimálně dvanáct let a na dovolené jste byli letecky. Jednou za měsíc můžete jít na večeři do restaurace a můžete si koupit auto. Samozřejmě máte doma přívod studené i teplé vody.

Ale myslím, že tuto úroveň dobře znáte. Čtete-li tuto knihu, určitě žijete na úrovni 4. Nemusím ji tedy obsáhle popisovat. Pro vás, kteří znáte nejvyšší příjmovou úroveň, bude spíš obtížné pochopit obrovské rozdíly mezi ostatními třemi hladinami. Lidé na příjmové úrovni 4 se musejí velmi snažit, aby nechápali realitu ostatních šesti miliard lidí na světě mylně. (V podobných podmínkách dnes žije zhruba jedna miliarda lidí.)

Popsal jsem postup „vzhůru“ z jedné příjmové úrovně na další, jak by se to mohlo podařit jednotlivému člověku. Což je velmi neobvyklé. Většinou to rodině trvá několik generací, než se přesune z úrovně 1 na úroveň 4. Ale doufám, že teď máte jasnější představu o způsobu života v jednotlivých úrovních a již chápete, že je možné se do vyšší úrovně posunout. Jak pro jednotlivce, tak pro země jako celky. A především doufám, že jste pochopili, že na světě neexistují jen dva druhy životů.

Dějiny lidstva začaly pro všechny úrovní 1. Po více než sto tisíc let se nikomu z této úrovně nepodařilo vystoupit a většina dětí se nedožila dost vysokého věku, aby samy mohly být rodiči. Ještě před dvěma sty lety zůstávalo osmdesát pět procent světové populace v úrovni 1, v extrémní chudobě.

Dnes se převážná většina obyvatel nachází někde ve středu, v úrovních 2 a 3, zhruba se stejným spektrem životních standardů, jako měli lidé v západní Evropě a Severní Americe v 50. letech. A tato situace již panuje mnoho let.

Instinkt propasti

Instinkt propasti je velmi silný. Poprvé jsem přednášel pro pracovníky Světové banky v roce 1999. Vysvětlil jsem jim, že označení „rozvojový“ a „rozvinutý“ už dávno neplatí, a na zdůraznění svého tvrzení jsem spolkl meč. Světové bance to sice trvalo sedmnáct let a vyžádalo si to mých dalších čtrnáct přednášek, ale nakonec veřejně oznámila, že přestává používat termíny „rozvinuté“ a „rozvojové“ země a bude nadále rozdělovat svět do čtyř příjmových skupin. OSN a většina dalších světových organizací se k podobné změně ještě neodhodlaly.

Proč je tak těžké změnit chybný názor o propasti mezi bohatými a chudými?

Myslím, že proto, že lidé obecně mají silný dramatický instinkt uvažovat binárně: něco je nutí rozdělovat věci do dvou odlišných skupin – s prázdnou mezerou uprostřed. Máme pro to i odborný termín: dichotomie. Rádi stavíme věci do kontrastu. Dobrý versus zlý. Hrdinové versus padouši. Moje země versus zbytek světa. Rozdělování světa do dvou protichůdných stran je prostě jednoduché, intuitivní a také dostatečně dramatické, protože automaticky předpokládá konflikt. A tak to děláme bez přemýšlení, neustále.

Novináři to dobře znají. Formulují téma svých reportáží jako konflikt dvou opačných jedinců, názorů nebo skupin. Dávají přednost příběhům o extrémní chudobě nebo naopak o milionářích. Příběhy o velké většině populace trmácející se směrem k lepšímu životu je příliš nezaujmou. Novináři jsou vypravěči. Stejně tak tvůrci dokumentárních a hraných filmů. V dokumentech je nejlepší postavit proti sobě slabého jedince a velkou zlou korporaci. I ve filmech se obvykle objevuje dobro v boji se zlem.

V důsledku instinktu propasti si představujeme příkré rozdělení tam, kde ve skutečnosti existuje plynulý přechod. Vidíme rozdíly tam, kde dochází ke sbližování, a konflikt tam, kde existuje shoda. Je to první nezdravý instinkt na našem seznamu, protože je velmi rozšířený a protože zásadně zkresluje data. Podíváte-li se dnes večer na zprávy nebo na internetu otevřete stránky nějaké lobbistické skupiny, určitě si všimnete příběhů o konfliktu mezi dvěma skupinami nebo výroků o „rostoucích rozdílech“ mezi někým či něčím.

Jak kontrolovat instinkt propasti

Existují tři obecné varovné signály, že nám někdo sděluje (nebo vy sami sobě vyprávíte) příliš dramatický příběh spouštějící váš instinkt propasti. Nazvěme je zkráceně: porovnání průměrů, porovnání extrémů a pohled z vrcholu.

Porovnání průměrů

Prosím vás, všechny průměry na celém světě, neberte následující slova jako urážku. Miluji průměry. Poskytují nám rychlý způsob pro sdělení informace, často nám říkají něco užitečného a moderní společnost by bez nich nemohla fungovat. Ani tato kniha. Najdete v ní mnoho průměrů. Ale každé zjednodušení informace lze také zneužít a průměry v tomto ohledu nejsou výjimkou. Průměry jsou zavádějící tím, že schovají do jediného čísla rozložení dat (rozpětí rozdílných údajů).

Budeme-li porovnávat dva průměry, riskujeme, že si informaci zkreslíme ještě víc: soustředíme se totiž na rozdíl mezi těmito dvěma čísly a unikne nám, že se výchozí údaje ve svém spektru překrývají. Tudíž vidíme propast tam, kde ve skutečnosti není.

Podívejme se například na tyto dva (nesouvisející) grafy:

Graf nalevo znázorňuje rozdíl v průměrném počtu dosažených bodů z matematiky v testech SAT mezi muži a ženami v USA od roku 1965. Graf vpravo znázorňuje rozdíl mezi průměrným příjmem obyvatel Mexika a USA. Všimněte si velkého rozdílu mezi křivkami na jednotlivých grafech. Muži versus ženy. USA versus Mexiko. Z grafů zdánlivě vyplývá, že muži jsou v matematice lepší než ženy a že lidé ve Spojených státech mají vyšší příjem než v Mexiku. A v určitém smyslu to je pravda. Ta čísla to opravdu říkají. Ale v jakém smyslu? V jakém rozsahu to platí? Jsou všichni muži lepší než ženy? Jsou všichni občané USA bohatší než všichni Mexičani?

Pojďme získat přesnější pohled na realitu skrytou za těmito údaji. Zaprvé změníme měřítka na vertikálních osách. Použijeme stejné údaje, ale výsledný dojem se výrazně změní. Zdá se, že teď „rozdíl“ skoro zmizel.

A teď nahlédneme na stejná data třetím úhlem pohledu. Nebudeme se dívat na průměry v jednotlivých letech, ale podíváme se na rozložení matematických skóre, resp. příjmů v jednom konkrétním roce.

Nyní získáme představu o všech jedincích zahrnutých do průměrného údaje. A podívejte! Výsledky mužů a žen se téměř překrývají. Většina žen má své mužské matematické dvojče: muže se stejným skóre. Podíváme-li se na příjmy občanů USA a Mexika, i tady je překrytí, ale jen částečné. Je však jasné, že sledujeme-li data tímto způsobem, tyto dvě skupiny lidí – mužů a žen, Mexičanů a Američanů – od sebe nejsou odděleny. Překrývají se. Není mezi nimi propast.

Příběhy zobrazující propast mezi dvěma skupinami samozřejmě mohou odrážet realitu. V době apartheidu žili v Jihoafrické republice běloši a černoši v zásadně odlišných příjmových hladinách a existovala mezi nimi skutečná propast téměř bez jakéhokoli překrytí. Příběh propasti mezi oddělenými skupinami tu absolutně platil.

Ale apartheid byl něco velmi neobvyklého. Mnohem častěji příběhy o propastech zkreslují: poskytují záměrně zdramatizované informace. Většinou obě skupiny nejsou jasně oddělené, přestože to tak na základě zprůměrovaných dat působí. Pokud nezůstaneme jen u průměrů, zapátráme a podíváme se na rozložení dat, získáme obvykle mnohem přesnější obrázek. Pak zjistíme, že na pohled oddělené skupiny se ve skutečnosti značně překrývají.

Porovnání extrémů

Přirozeně nás to vždy táhne k extrémním příkladům – snadněji si je také vybavíme. Když například uvažujeme o nerovnosti ve světě, vybaví se nám na jedné straně útržky zpravodajství o hladu v Jižním Súdánu, na druhé straně vidíme vlastní komfortní podmínky. Kdybychom měli hodnotit různé vládní systémy, asi si rychle vzpomeneme na jedné straně na zkorumpované represivní diktátorské systémy a na druhé straně na země, jako je Švédsko, s propracovaným sociálním systémem a nápomocnými úředníky, kteří se cílevědomě věnují ochraně práv všech občanů.

Příběhy opaků nás dokážou zaujmout, vyprovokovat nebo nalákat (také spolehlivě spustí náš instinkt dělat propastné rozdíly), ale jen zřídkakdy nám pomohou lépe danou problematiku pochopit. Vždycky budou existovat nějací nejbohatší a nejchudší, vždycky bude existovat nejhorší režim a nejlepší. Ale samotný fakt, že tyto extrémy existují, nám moc neřekne. Většina se bude nacházet někde uprostřed – a tady už je situace úplně jiná.

Vezměte si například Brazílii, jednu ze zemí s největší sociální nerovností na světě. Na nejbohatších deset procent obyvatel připadá v Brazílii čtyřicet jedna procent celkového příjmu země. To je ale fakt hodně, řeknete si. Znepokojivé, že? Rychle si představíme elitu bezohledně beroucí zdroje zbytku obyvatelstva. Média tento obraz podporují záběry zámožných jedinců – často nikoliv ze skupiny nejbohatších deseti procent, ale těch skutečně ultrabohatých tvořících jednu desetinu procenta obyvatel – a jejich jachet, závodních koní a honosných sídel.

Ano, ten počet je velmi znepokojivý. Ale současně platí, že takto nízký nebyl již řadu let!

K politickým účelům se statistické údaje často používají dramatickým způsobem, ale nezapomínejme, že nám také pomáhají zorientovat se v reálné situaci. Podívejme se nyní na příjmy Brazilců v rámci našich čtyř příjmových hladin.

Většina obyvatel Brazílie již opustila extrémní chudobu. Největší počet obyvatel žije na úrovni 3. Na ní si můžete dovolit motocykl a brýle na čtení, můžete si našetřit peníze, abyste zaplatili dětem střední školu a jednou si koupili pračku. Ve skutečnosti tedy i v zemi s obrovskou sociální nerovností neexistuje opravdová „propast“. Většina lidí se nachází někde uprostřed.

Pohled z vrcholu

Již jsem zmiňoval, že pokud čtete tuto knihu, pravděpodobně žijete na úrovni 4. I když žijete v zemi se středním příjmem, kde se průměrný příjem pohybuje na úrovni 2 nebo 3 – jako například v Mexiku – vy sami zřejmě žijete na úrovni 4 a váš život se v důležitých aspektech podobá životu lidí žijících na úrovni 4 v San Francisku, Stockholmu, Riu, Kapském Městě nebo Pekingu. To, čemu říkáte ve vaší zemi chudoba, vypadá jinak než „extrémní chudoba“. Je to „relativní chudoba“. Například ve Spojených státech jsou lidé zařazeni do kategorie „pod hranicí chudoby“, i když žijí na úrovni 3.

Potíže, s nimiž se potýkají lidé na úrovni 1, 2 a 3, budou pro vás pravděpodobně zcela neznámé. A v médiích, jež sledujete, se tyto problémy většinou žádným užitečným způsobem neprezentují.1

Při vytváření světonázoru na bázi faktů pro vás bude nejdůležitější si uvědomit, že většina vašich přímých zkušeností pochází právě z úrovně 4, kdežto zkušenosti „z druhé ruky“ máte filtrované hromadnými sdělovacími prostředky, které milují nereprezentativní mimořádné události a „normálním“ věcem se vyhýbají.

Žijete-li na úrovni 4, může se vám každý z úrovně 3, 2 nebo 1 jevit jako stejně chudý. Slovo chudý pak ztrácí svůj specifický význam. I člověk na úrovni 4 může vypadat chudý: možná mu v bytě odpadá ze stěn omítka nebo jezdí v rachotící ojetině. Každý, kdo se někdy díval dolů z vrcholu vysoké budovy, ví, jak je obtížné odtud vnímat rozdíly ve výškách budov podstatně nižších. Všechny vypadají stejně nízké. Podobně je pro lidi žijící na úrovni 4 přirozené vidět svět rozdělený pouze do dvou kategorií: bohatí (na vrcholu budovy jako vy) a chudí (ti tam dole, ne jako vy). Je přirozené pohlédnout dolů a říci: „Ach, oni jsou všichni chudí.“ Je přirozené, že si nevšimnete rozdílů mezi lidmi s auty, lidmi s motocykly a koly, lidmi se sandály a lidmi, co nemají boty vůbec.

Protože jsem se mnohokrát osobně setkal s lidmi ze všech úrovní, mohu vás ujistit, že pro osoby žijící dole na úrovni 1, 2 nebo 3 jsou tyto rozdíly naprosto zásadní. Lidé v extrémní chudobě na úrovni 1 velmi dobře vědí, o kolik by se jim život zlepšil, kdyby měli na den ne jeden dolar, ale čtyři, nemluvě o šestnácti dolarech denně! Musí-li člověk všude chodit pěšky a naboso, dobře zná cenu kola, které by mu ušetřilo spoustu času a úsilí. Dostal by se na trh do města, přineslo by mu lepší zdraví a větší majetek.

Nahradit „rozdělující“ pohled na svět soustavou čtyř příjmových hladin je prvním a nejdůležitějším krokem ke správnému chápání světa. Nyní už tento princip znáte. Není to tak těžké, že? Ke čtyřem příjmovým úrovním se budu v průběhu knihy ještě vícekrát vracet. Vysvětlíme si s jejich pomocí nejrůznější věci, od výtahů, utonutí, sexu, po vaření nebo nosorožce. Budete-li uvažovat ve čtyřech příjmových hladinách, budete svět vidět jasněji a budete ho lépe posuzovat.

Co potřebujete k tomu, abyste mohli bojovat s mylnými postoji a nahradit je relevantními názory? Data. Musíte ukázat fakta a vysvětlit realitu skrývající se za nimi. Takže děkuji vám, datové tabulky UNICEFu, děkuji vám, bublinové grafy, a děkuji ti, internete. Ale budete potřebovat ještě něco dalšího. Mylný názor odstraníte pouze tehdy, když jej nahradíte nějakým stejně jednoduchým, ale relevantnějším způsobem uvažování. A to vám umožňují čtyři příjmové úrovně.

Faktomluva znamená… všimnout si, když zpráva hovoří o propastných rozdílech, a uvědomit si, že zpráva záměrně vykresluje obraz dvou samostatných skupin oddělených propastí. Skutečnost však nebývá vůbec tak polarizovaná. Obvykle se většina nachází někde uprostřed, právě v místě údajné propasti.

Chcete-li kontrolovat instinkt propasti, hledejte většinu.

- Pozor na porovnávání průměrů. Kdybyste mohli prozkoumat skutečné rozložení dat, zřejmě byste zjistili značné překrytí mezi oběma „konfliktními“ skupinami. Pravděpodobně žádný zásadní rozdíl – propast – neexistuje.

- Pozor na porovnávání extrémů. Ve všech skupinách, ať jde o země nebo osoby, jsou některé subjekty nahoře a některé dole. Rozdíl bývá někdy značně nespravedlivý. Ale i pak bývá většina někde mezi tím, přesně tam, kde je předpokládaná propast.

- Pohled z vrcholu. Pamatujte, že při pohledu shora dochází ke zkreslení pohledu. Vše vypadá stejně malé, i když ve skutečnosti není.

— KAPITOLA 2 —

INSTINKT NEGATIVITY

Jak jsem se narodil prakticky v Egyptě a co nás může o světě naučit dítě v inkubátoru

S kterým výrokem souhlasíte nejvíce?

- A: Svět se zlepšuje.

- B: Svět se zhoršuje.

- C: Svět se ani nezlepšuje ani nezhoršuje.

Jak se dostat ze strouhy plné splašků

Pamatuji si, že jsem byl najednou vzhůru nohama. Pamatuji si tmu, zápach moči a pusu i nos plné bahna, takže jsem nemohl dýchat. Snažil jsem se otočit a narovnat, ale jen jsem zapadal hlouběji do mazlavé hmoty. Pamatuji si, že jsem rukama šátral za sebou a zoufale hledal břeh, trávu, abych se za něco chytil. Pak mě najednou někdo vytáhl za kotníky ven. Babička mě v kuchyni posadila do velkého lavoru a něžně mě umývala horkou vodou, původně ohřátou na nádobí. Vůně mýdla.

To jsou moje nejranější vzpomínky z doby, kdy mi byly asi čtyři – a mohly být také mými posledními. Spadl jsem tehdy do kanalizační strouhy, která tekla před domem mých prarodičů. Po vydatném dešti předešlého večera byla po okraj plná vody smíchané se splašky celého dělnického předměstí. Něco ve vodě upoutalo mou pozornost, popošel jsem až na kraj strouhy, uklouzl a po hlavě spadl do vody. Rodiče nebyli poblíž, aby na mě dohlíželi. Máma ležela v nemocnici s tuberkulózou, táta pracoval deset hodin denně.

Přes týden jsem bydlel u prarodičů. V sobotu si mě táta posadil na rám kola a vyrazili jsme do nemocnice. Pro zábavu jsme s kolem na cestě dělali velké oblouky a osmičky. Maminka stála na balkonu ve třetím patře, kašlala a mávala nám. Tatínek mi vysvětlil, že kdybychom šli dovnitř, mohli bychom tu nemoc taky chytit. Taky jsem na ni mával. Viděl jsem, že mi něco říká, ale měla příliš slabý hlas a vítr její slova odnesl. Pamatuji si, jak se vždycky snažila usmívat.

Megachybný názor „svět se zhoršuje“

V této kapitole se budeme zabývat instinktem negativity: sklonem víc si všímat špatných věcí než dobrých. Tento instinkt stojí za druhým typem našich megachybných názorů.

„Svět je na tom pořád hůř“ – podobné výroky slýchávám velmi často. A určitě je pravda, že na světě existuje spousta špatných věcí.

Počet obětí válek ve světě se od druhé světové války stále snižoval, ale s válkou v Sýrii se tento trend obrátil. Také terorismus opět vzrostl. (K tomuto tématu se vrátíme v kapitole 4.)

Nadměrný rybolov a znečištění moří způsobuje velké ekologické problémy. Seznamy mrtvých oblastí v oceánech světa a seznamy ohrožených druhů se zvětšují.

Dochází k tání ledovců. Hladina oceánu se zvyšuje, podle některých odhadů se během následujících sta let zvýší přibližně o metr. Není pochyb, že za to mohou skleníkové plyny, které lidstvo pumpuje do atmosféry – a které se ještě dlouho nerozptýlí, i když už k nim nebudeme přidávat další.

A pak kolaps trhu s nemovitostmi v USA v roce 2008, jenž nepředvídali žádní vládní experti. Způsobila ho široce rozšířená iluze o bezpečnosti abstraktních investic, jimž nikdo pořádně nerozuměl. Systém je dnes stejně složitý jako tenkrát a k podobné krizi může dojít znovu. Možná zítra.

Chceme-li mít na této planetě finanční stabilitu, mír a chráněné přírodní zdroje, bez jedné věci se neobejdeme: je to mezinárodní spolupráce založená na společném pochopení světa na bázi faktů. Proto představuje současný nedostatek znalostí o stavu světa ten vůbec nejpalčivější problém.

Pořád kolem sebe slyším spousty negativních věcí. Možná si říkáte: „Hansi, vy musíte potkávat jen samé pesimisty.“ Rozhodli jsme se to ověřit.

Položili jsme lidem ve třiceti zemích otázku z úvodu této kapitoly: Myslíte si, že se svět zlepšuje, zhoršuje, nebo je na tom zhruba stejně? Naproti na stránce jsou jejich odpovědi.

Nikdy nevěřím datům na sto procent. Ani vy byste neměli. Vždy existuje určitá nejistota. V tomto případě bych řekl, že údaje budou zhruba správné, ale neměli byste na základě malých odchylek mezi zeměmi dělat ukvapený závěr. (Mimochodem toto je obecně platné pravidlo, kterým je dobré se ve statistice řídit: pozor na rychlé závěry, jsou-li odchylky menší než zhruba deset procent.) Ale i tak je výsledný obraz celkem jasný. Většina lidí se domnívá, že se svět zhoršuje. Není divu, že jsme všichni tak ve stresu.

Statistika jako terapie

O špatných věcech, které se ve světě dějí, jsme informováni neustále. Těžší je to s dobrými věcmi – miliardou zlepšení, o nichž nás média neinformují. Nechápejte mě špatně. Nemluvím o nějakých triviálních pozitivních zprávách, co by měly počtem vykompenzovat ty negativní. Mluvím o zásadních zlepšeních, pro svět naprosto klíčových, jež jsou ale příliš pomalá, příliš fragmentovaná nebo jednotlivě příliš malá, než aby se „kvalifikovala“ do zpráv. Mluvím o neviditelném tichém zázraku lidského pokroku.

Základní fakta o pokroku ve světě jsou tak málo známá, že mě zvou na nejrůznější konference a porady společností po celém světě, abych o nich mluvil. Někdy mé přednášky nazývají „inspirativní“ a mnozí lidé říkají, že je mé informace uklidnily. To nikdy nebylo mým záměrem. Je to ale logické. V zásadě neprezentuji nic jiného než oficiální data OSN. Pokud lidé zastávají světonázor mnohem negativnější, než je realita, i čistá statistika je může povzbudit. Je uklidňující a také inspirativní dovědět se, že svět je na tom mnohem lépe, než jste si mysleli. Máme tu nový druh pilulky štěstí – k dispozici online a úplně zdarma!

Extrémní chudoba

Podívejme se nejprve na trend extrémní chudoby.

OTÁZKA Č. 3.

Jak se během posledních 20 let změnil podíl světové populace žijící v extrémní chudobě?

- A: téměř se zdvojnásobil

- B: zůstal víceméně stejný

- C: snížil se téměř na polovinu

Správná odpověď je C: za posledních dvacet let se podíl lidí žijících v extrémní chudobě snížil téměř o polovinu. V našich online průzkumech to však vědělo jen méně než deset procent respondentů.

Vzpomínáte na čtyři příjmové úrovně z kapitoly 1? V roce 1800 žilo na úrovni 1, tedy v extrémní chudobě, téměř osmdesát pět procent lidstva. Po celém světě lidé jednoduše neměli dostatek jídla. Většina lidí chodila několikrát za rok spát o hladu. V Británii i jejích koloniích musely děti pracovat, aby se najedly, a děti ve Spojeném království začínaly pracovat v průměru v deseti letech. Jedna pětina celé švédské populace, včetně mnoha mých příbuzných, uprchla před smrtí hladem do Spojených států; pouze dvacet procent z nich se vrátilo. Když zemi postihne další neúroda a vaše rodina, přátelé a sousedi hladoví až k smrti, co uděláte? Utečete. Přestěhujete se jinam. Pokud můžete.

Na úrovni 1 začínalo veškeré lidstvo. A většina na této úrovni žila až do roku 1966. Do té doby byla extrémní chudoba pravidlem, nikoliv výjimkou.

Křivka na grafu zobrazuje, jak se od roku 1800 snižuje podíl extrémní chudoby. A podívejte se na posledních dvacet let. Extrémní chudoba klesala rychleji než kdykoli jindy v dějinách lidstva.

V roce 1997 žilo v extrémní chudobě čtyřicet dva procent populace v Indii i Číně. Do roku 2017 se v Indii tento podíl snížil na dvanáct procent: v extrémní chudobě žilo o dvě stě sedmdesát milionů obyvatel méně, než tomu bylo před dvaceti lety. V Číně klesl podíl ve stejném období dokonce na sedm desetin procenta. Neboli přes kritický práh extrémní chudoby se dostala další půlmiliarda lidí. V Latinské Americe se podíl snížil ze čtrnácti na čtyři procenta: dalších třicet pět milionů lidí. I když v odhadech extrémní chudoby mohou být nepřesnosti, pokud se ukazuje změna v takovém rozsahu, je mimo veškeré pochyby, že se děje něco zásadního.

Kolik vám bylo před dvaceti lety? Zavřete na chvíli oči a představte si sama sebe. Jak moc se váš svět změnil? Hodně? Trochu? Svět jako celek se změnil: jen před dvaceti lety žilo v extrémní chudobě dvacet devět procent populace. Teď to je asi devět procent. Skoro každý už utekl z pekla. Původní příčina veškerého lidského utrpení bude již brzy vymýcena. Měli bychom plánovat oslavu! Velkou oslavu! A když říkám „my“, myslím tím lidstvo!

Místo toho jsme zasmušilí. V televizi v naší bohaté úrovni 4 vidíme stále lidi v extrémní chudobě a připadá nám, že se nic nezměnilo. Miliardy lidí unikly utrpení, staly se spotřebiteli a výrobci pro světový trh, miliardám lidí se podařilo proniknout z úrovně 1 na úroveň 2, a dokonce 3 – ale lidé v úrovni 4 si toho nevšimli.

Průměrná délka života

OTÁZKA Č. 4.

Jaká je dnes celosvětově průměrná délka života?

- A: 50 let

- B: 60 let

- C: 70 let

Shrnout do jediného údaje všechny příčiny úmrtí a utrpení je téměř nemožné. Ale průměrná délka života se tomu dost přibližuje. Do tohoto ukazatele se promítne každé dětské úmrtí, každé předčasné úmrtí v důsledku člověkem způsobených či přírodních katastrof, každá matka, která zemře při porodu, i každý dlouhý život starého člověka.

V roce 1800, kdy ve Švédsku panoval hladomor a britské děti pracovaly v uhelných dolech, činila průměrná délka života všude ve světě zhruba třicet let. Nejen tehdy, ale po celé předešlé dějiny lidstva se lidé v průměru dožívali takového věku. Ze všech narozených dětí jich zhruba polovina zemřela během dětství. Většina z té druhé poloviny zemřela ve věku mezi padesáti a sedmdesáti lety. Takže průměr byl kolem třiceti. Neznamená to, že by se většina lidí dožila jen třiceti. Je to průměr – a u průměrů musíme mít vždy na paměti, že existuje i rozložení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Faktomluva.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.