Zeptej se astronauta

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.computerpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Tim Peake

Zeptej se astronauta – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mým rodičům, kteří mě milovali,
podporovali a povzbuzovali,
abych se věnoval svým zájmům
a hledal odpovědi na své otázky.

Žij, jako bys měl zemřít zítra. Uč se, jako bys měl žít navždy.

Mahátma Gándhí

Je důležité, abychom si nepřestávali klást otázky.
Zvídavost má smysl sama o sobě.

Albert Einstein

Úvod

Otázka: Moje první otázka je jednoduchá: Jak se mohu stát astronautem? – Alexander Timmins, 9 let, Chichester Free School

Odpověď: To sis tedy vybral úžasnou kariéru, Alexandře!

Stejně jako mise Apollo v 60. letech 20. století představovala velký skok pro lidstvo, také dnes vstupujeme do nové zlaté éry zkoumání vesmíru. Můžeme očekávat, že v následujících desetiletích budeme kolonizovat Měsíc, vstoupíme na Mars a budeme cestovat na vzdálenější místa Sluneční soustavy než dosud. Uskutečnění těchto snů o lidském objevování máme nyní na dosah ruky a této pozoruhodné cesty se můžeme zúčastnit všichni.

Dá se říct, že odpovědi na tvou otázku je věnována celá kniha. To proto, že odpověď není prostá, protože neexistuje žádná standardní cesta, po které by kandidát na astronauta mohl postupovat. Když jsem se 15. prosince 2015 objevil na palubě Mezinárodní vesmírné stanice (ISS – International Space Station), bylo mi 43 let. Cítil jsem se mimořádně poctěn tím, že tam mohu být a mohu kráčet ve stopách mužů a žen, které jsem celý život obdivoval. Sotva jsem dokázal uvěřit tomu, že jsem měl tolik štěstí, že jsem se k této exkluzivní skupině vesmírných cestovatelů mohl připojit.

Od průkopnického letu Jurije Gagarina dne 12. dubna 1961 se přede mnou na oběžnou dráhu Země dostalo celkem 545 lidí z 37 různých zemí. Vesmírní průzkumníci z naší poměrně malé skupiny mají za sebou různou historii a různé kariéry – například učitelů, pilotů, inženýrů, vědců a lékařů – a pocházejí ze všech koutů světa. Všichni však sdílejí lásku k objevování a vášeň pro pilotované kosmické lety.

Samozřejmě jsou jisté schopnosti a vlastnosti, které astronauti musí mít nebo je musí při tréningu získat. Jsem si jistý, že na konci knihy budete mít jasnou představu o tom, co by měli dnešní astronauti určitě umět. Některé z těchto atributů vás možná překvapí – mimořádně užitečný je například talent na jazyky. Stejně důležité je také to, čím se kandidát na astronauta zabývá. Klíčové je najít si práci, která člověka baví, a dosahovat v té oblasti co nejlepších výsledků. Jak se sami přesvědčíte, dobré výsledky ve škole samy o sobě nestačí. K úspěchu potřebujete energii, nadšení a především správné osobnostní a charakterové rysy.

Krátce po přistání zpátky na Zemi se mě na tiskové konferenci někdo zeptal, zda bych chtěl něco vzkázat dětem ze školy, kam jsem kdysi chodil. Má cesta začala v malé vesnici poblíž města Chichester na jižním pobřeží Anglie. Potřeboval jsem téměř 18 let strávených v armádě a kariéru testovacího pilota, abych se ve správném čase ocitl na správném místě a mohl se stát astronautem. Odpověděl jsem: „Máte před sebou kluka, který chodil do základní školy Westbourne Primary School a který v osmnácti ukončil střední školu s průměrnými známkami. Přitom se právě vrátil ze šestiměsíční mise do vesmíru. Vyřiďte tedy dětem: Nevěřte nikomu, kdo vám bude říkat, že si nemůžete splnit libovolný sen, za kterým půjdete s nadšením.“

Aby bylo jasno: astronautem se člověk nemůže stát snadno. Ve skutečnosti to byla nejtěžší věc, kterou jsem v životě dokázal. Zároveň jsem však při svém úsilí také nejvíce získal – úžasné zkušenosti, které v sobě budu chovat po celý zbytek života.

*

O čem je tedy tato kniha? A čeho se týkají všechny otázky? Od té doby, co jsem se vrátil z ISS, mě neustále udivovalo, s jakým nadšením mě přijímaly tisíce lidí, kteří se chtěli dozvědět více o mé misi a o tom, co kariéra astronauta obnáší. Při svých vystoupeních mě bavilo odpovídat na zajímavé otázky všeho druhu, jako například „Je vesmír nějak cítit?“, „Projevuje se ve vesmíru gravitace?“ nebo „Co bylo na životě ve vesmíru nejvíc nechutného?“ Některé otázky mě předtím nikdy nenapadly, třeba „Existuje nějaký formální protokol «prvního kontaktu» s mimozemšťany?“, a jiné byly poněkud vážnější, například „Co by se stalo, kdyby vás při výstupu do otevřeného prostoru zasáhlo kosmické smetí?“ A samozřejmě padají také zábavné otázky typu „Dá se ve vesmíru vypít šálek čaje?“ (odpověď je naštěstí kladná!) a „Jak se ve vesmíru chodí na záchod?“, což je zdaleka nejoblíbenější otázka, kterou dostávám, hlavně při setkáních s menšími dětmi.

Chtěl jsem poněkud rozvinout odpovědi na co nejvíce těchto otázek, abych nabídl svůj vlastní pohled na to, v čem práce astronauta opravdu spočívá. Rád bych spojil všechna hlediska: osobní i univerzální, dobrodružství i astrofyziku, strach i zábavu. Doufám, že vědecké poznatky i každodenní podrobnosti o životě ve vesmíru dokáží čtenáře pobavit i poučit a mohou posloužit jako užitečná referenční příručka pro další generaci vesmírných průzkumníků. Je totiž docela dobře možné, že si tuto knihu přečte je člověk, který jako první udělá krok na povrchu Marsu.

Pomocí hashtagu #askanastronaut se tento projekt otevřel uživatelům sociálních sítí. V knize najdete mnoho úžasných příspěvků od uživatelů Twitteru a Facebooku, což lze poznat podle jmen autorů příslušných otázek. Pokud v jiných případech stejnou nebo podobnou otázku položilo více lidí, spojil jsem je do jedné. Mnohokrát děkuji všem, kteří k tomuto projektu přispěli. I když své jméno na stránkách knihy třeba nenajdete, přesto jste díky své zvídavosti a přemýšlivosti hodně přispěli k její výsledné podobě a jsem vám za váš zájem mimořádně vděčný.

Pokusil jsem se zpracovat všechny zásadní části své mise, a kniha proto obsahuje sedm kapitol: Start, Příprava, Život a práce v ISS, Výstupy do otevřeného prostoru, Země a vesmír, Návrat na Zemi a Výhled do budoucnosti. Kromě cizích otázek jsem odpověděl také na několik vlastních. Zkusil jsem se podělit o své postřehy z vesmírné cesty: od popisu školení a přípravy přes vědecké principy v pozadí konstrukce ISS, experimenty na palubě, krásu Země z výšky 400 km, nadšení z letu nadzvukovou rychlostí v atmosféře, vzrušení a rizika z výstupů do otevřeného prostoru a kamarádské vztahy s jinými členy posádky až po novou perspektivu, kterou jsem díky těmto fantastickým zážitkům získal.

Při chystání podkladů a psaní knihy jsem si s radostí připomínal čas strávený ve vesmírné stanici. Kniha otevírá hodně témat, takže doufám, že bude zajímavá pro čtenáře každého věku. Některé odpovědi jsou docela dlouhé a technické, zatímco jiné jsou mnohem kratší. Jako malou ukázku tedy pro začátek předkládám několik stručnějších otázek a odpovědí.

Otázka: Když astronauti na oběžné dráze kolem Země vidí 16 východů slunce denně, kdy slaví Nový rok?

Odpověď: Vzhledem k tomu, že čas ve vesmírné stanici odpovídá univerzálnímu času (který se označuje zkratkou GMT, tj. Greenwich Mean Time), půlnoc na Nový rok nastává ve stejnou chvíli jako v Londýně. Už jen proto by se mělo do vesmíru vypravit více Britů! Každý astronaut na palubě však obvykle slaví Nový rok tehdy, kdy odbíjí půlnoc v jeho zemi.

Otázka: Stýskalo se vám ve vesmíru po pozemském počasí? Co vám chybělo nejvíce?

Odpověď: Asi to bude znít divně, ale opravdu mi chyběl déšť. Šest měsíců jsem se musel obejít bez sprchy, a navíc rád sportuji venku. Když jsem tedy zavřený v teplém modulu vesmírné stanice běžel na běžeckém trenažéru, představa studeného mrholení na tváři mi připadala velmi lákavá.

Otázka: Jakou luxusní věc jste měl na palubě vesmírné stanice?

Odpověď: Předmětem, který mi poskytl nejvíce radosti, byl nepochybně můj fotoaparát. Když jsem se dostal do vesmíru, znovu jsem v sobě totiž objevil zálibu ve fotografování, která mi poskytovala vzrušení a uspokojení a naplňovala mě údivem. Snímků, které jsem pořídil z vesmíru, si velmi vážím. I když se na ně dívám nyní s časovým odstupem, pokaždé si dokáži přesně vybavit, kdy jsem je získal a nad kterým místem vesmírná stanice právě letěla. Sám bych však fotoaparát za luxusní předmět neoznačil, protože jsme je pravidelně používali při užitečném pozorování Země. Pokud jde o čisté potěšení, myslím, že nejlepším luxusním předmětem byl malý chladicí box, který nám doručila zásobovací kosmická loď Dragon. Posádce jej věnovali milí pracovníci společnosti SpaceX (která vyrábí rakety a kosmické lodi) a uvnitř byl až po okraj naplněný zmrzlinami!

Otázka: Když jste se připravoval na svou misi, přestával jste se cesty do vesmíru bát spolu s tím, jak jste se toho dozvídal stále více?

Odpověď: Při své přípravě (kterou podrobněji rozebereme v kapitole 2) astronauti získávají více znalostí, které jim rozhodně pomáhají rozptýlit některé obavy ohledně riskantnějších částí mise, jako jsou například výstupy do otevřeného prostoru, start rakety, sestup do atmosféry a nouzové situace. Důležitější je, že díky nabytým vědomostem dokáží astronauti najít způsob, jak si v obtížných situacích poradit, a mohou se v prvé řadě vyhnout špatným rozhodnutím. O tom jednou zavtipkoval astronaut agentury NASA a velitel lodi Apollo 8 Frank Borman: „Vynikající pilot využívá svůj vynikající úsudek k tomu, aby se vyhnul situacím, kde by své vynikající schopnosti potřeboval využít.“

Naše školení je navrženo skutečně příkladně a všichni astronauti pociťují značný dluh vůči báječnému týmu svých trenérů a instruktorů, kteří dělají vše, co je v jejich silách, aby byli astronauti dokonale připraveni svou misi vykonat bezpečně a efektivně.

Když jsem vstupoval na odpalovací rampu, cítil jsem, že jsem na cestu do vesmíru plně připraven, a těšil jsem se na napětí a vzrušení nejlepšího výletu celého svého života. Pokud byste se mě v té chvíli zeptali, jestli se cesty do vesmíru bojím, bez váhání bych musel odpovědět: „Ani náhodou!“ S lety do vesmíru však souvisejí rizika, která bez ohledu na objem znalostí, školení či přípravy úplně odstranit nelze. Všichni astronauti tato rizika před startem chápou a dokáží je vyhodnotit. Nikdo však nemůže zaručit, že nedojde k nějaké katastrofální situaci (tím mám na mysli havárii kosmické lodi nebo smrt posádky). Ve svém dosavadním životě jsem nezažil nic obtížnějšího, než když jsem se krátce před startem musel rozloučit se svou rodinou. Když zaujímáte své místo v kajutě kosmické lodi, dobrovolně tím podstupujete jisté riziko, že se ke svým blízkým nikdy nevrátíte.

Strach je emoce, kterou v nás vyvolává pociťované nebezpečí, a pokud někdo nevnímá nebezpečí, když sedí na deseti patrech vysoce hořlavého raketového paliva, pravděpodobně své situaci tak docela nerozumí! Přesnější odpověď by tedy zněla: „Jistě, jedna část mé osobnosti se bojí, ale už jsem se se svým strachem vyrovnal a v tuto chvíli na něj nemyslím.“

Zdá se mi, že jsme se dostali na ideální místo, kde můžeme otevřít první kapitolu s názvem Start.

Start

Otázka: Jaký je to pocit sedět na vrcholu třistatunové rakety?

Odpověď: Kazachstán, 15. prosince 2015, 14.33 místního času. Do startu zbývaly 2 hodiny a 30 minut.

Stál jsem 50 metrů nad startovací rampou na vrcholu třpytivé rakety Sojuz a čekal jsem, až budu moci vlézt dovnitř. Byl průzračně jasný zimní den. Rozhlížel jsem se po rozlehlém areálu bajkonurského kosmodromu a nekonečné travnaté ploše kazašské stepi. Svými smysly jsem přitom intenzivně vstřebával poslední obrazy, vůně a zvuky planety Země před tím, než jsem ji měl na šest měsíců opustit.

Když jsem se soukal do naší drobné kajuty ukryté pod aerodynamickým krytem vrcholu rakety, najednou mi připadalo, že celý stroj pode mnou ožívá. Kryogenické palivo neustále vřelo a základna rakety se halila do podivné bílé mlhy. Kvůli mrazivému oblaku paliva se na dolních dvou třetinách rakety Sojuz vytvořil tenký ledový povlak, takže zmizel její typický oranžovo-zelený nátěr a raketa v odpoledním slunci oslnivě zářila. Když jsme vyjížděli výtahem ke své kajutě, mohli jsme si raketu prohlédnout zblízka. Viděli jsme, jak stojí plně natankovaná 300 tunami zkapalněného kyslíku a kerosinu, naslouchali jsme syčení unikajících par a obdivovali jsme mohutnou kovovou strukturu startovací rampy, která raketu před startem podpírá. V té chvíli jsme si zřetelně uvědomovali, jaký konstrukční um je potřebný k tomu, aby lidé mohli uniknout síle zemské přitažlivosti. Už jsem se ve své kariéře usedal do kokpitu mnoha letadel, ale jsem si jistý, že nic se zdaleka nevyrovná vzrušení, které jsem cítil při nastupování do rakety připravené ke startu. Necítil jsem nervozitu – právě naopak. Na tento okamžik jsem čekal velmi dlouho, a ačkoli jsem se snažil udržet klidnou a profesionální masku, velmi zřetelně jsem si uvědomoval klukovské vzrušení, které v mém nitru narůstalo.

Do kajuty musí astronauti pokaždé vstupovat v přesném pořadí. Jako první nastupuje ten, který sedí vlevo (v našem případě Tim Kopra), potom ten, který sedí vpravo (já), a nakonec velitel lodi Sojuz (Jurij Malenčenko). Nejdříve jsme museli vodorovným průlezem vstoupit do stísněné obytné sekce a potom se postupně protáhnout (nohama napřed) průlezem vedoucím dolů, abychom se dostali do návratového modulu. Není tam žádný žebřík, ale lezení usnadňují stupně pro nohy.

Při šplhání svislým průlezem jsme museli být velmi opatrní, protože se tam nachází anténa, která je pak potřeba o šest měsíců později po přistání, kdy přenáší informaci o poloze modulu pátracím a záchranným týmům. Cesta do křesla byla skutečně hodně úzká. Na rozdíl od simulátoru lodi Sojuz v Hvězdném městečku v Rusku, kde jsme trénovali, byla kosmická loď až po okraj naplněná nákladem. Nejdříve jsem sklouzl do velitelského křesla a potom jsem se opatrně přesunul nohama napřed na své místo po pravé straně. Všechno bylo potřeba dělat velmi pomalu a uvážlivě. Nemohl jsem si nyní dovolit roztrhnout svůj skafandr nebo poškodit kosmickou loď. Vzpomínal jsem na různé chvíle, kdy jsem při své přípravě prolézal jeskyně, a byl jsem vděčný, že mám jisté zkušenosti z pohybu v mimořádně těsných prostorách.

Hned poté, co jsem zaujal své místo, musel jsem ke svému skafandru Sokol připojit dva elektrické kabely a dvě hadice. Elektrické kabely patřily mé komunikační sadě a zdravotnímu postroji, který jsem si dříve navlékl. Všichni členové posádky nosí na hrudníku zdravotní postroj, který měří tepovou a dechovou frekvenci a předává data lékařům ve středisku řízení letu. Dvě hadice přivádějí vzduch (ke chlazení a ventilaci) a stoprocentní kyslík (používá se pouze v případě havarijního poklesu tlaku). Po připojení těchto vodičů a trubic bylo potřeba připojit kolenní dlahy, které zabraňují zranění nohou při vysokém přetížení, jaké může při startu nastat, a zabezpečit pětibodový postroj. Uvnitř bylo jen tolik místa, aby se tam vešel jeden člen pozemního personálu, který mi pomohl se připoutat a předal mi můj kontrolní seznam.

Když jsem počítal minuty do startu a pečlivě naposledy procházel kontrolní seznam a v hlavě jsem si přehrával klíčové minuty a hodiny, které mě čekaly, bylo na čase uplatnit poslední tradici a vyplavit ještě trochu adrenalinu. Před startem má každý astronaut právo poslechnout si ve své kajutě tři předem vybrané písničky. Já jsem zvolil skladby „Don’t Stop Me Now“ od skupiny Queen, „Beautiful Day“ od U2 a „A Sky Full of Stars“ kapely Coldplay. Když kompilace všech členů týmu utichly a do zážehu motorů zbývalo jen několik chvil, čekalo nás ještě poslední překvapení. Najednou jsme přestali vnímat hlasité vrčení rakety, protože v našich sluchátkách zazněly dobře známé tóny syntetizéru a kytarové akordy skladby „The Final Countdown“ od skupiny Europe, kterou vybral náš instruktor programu Sojuz. A potom se říká, že Rusové nemají smysl pro humor!

*

Start rakety Sojuz jsem poprvé sledoval (na vlastní oči, nejen na videu) v červnu 2015, šest měsíců před svým vlastním startem. Spolu se svými kolegy z posádky Sojuz Jurijem Malenčenkem a Timem Koprou jsem se vypravil do kazašského Bajkonuru jako záložní tým Expedice 44/45 (což byla předchozí mise na palubě ISS). Našim úkolem bylo kopírovat primární posádku a všemi způsoby je podpořit. Byli jsme sice záložní posádka a na let do vesmíru jsme byli připraveni, protože jsme již o několik týdnů dříve prošli všemi nezbytnými zkouškami, ale pravděpodobnost, že primární posádku skutečně nahradíme, nebyla příliš vysoká. Díky návštěvě Bajkonuru jsme však získali dokonalou příležitost ke generální zkoušce na svůj let – včetně možnosti poprvé pozorovat start rakety. O několik let dříve jsem měl v úmyslu sledovat start raketoplánu Discovery, když můj kolega z Evropské kosmické agentury (ESA) Christer Fuglesang odlétal z Kennedyho vesmírného střediska na Floridě. Start byl však nejdříve odložen vzhledem ke špatnému počasí a druhý pokus byl odvolán kvůli anomálii v jednom z palivových ventilů rakety Orbiter. Když o několik dní později raketoplán Discovery konečně vzlétl do vesmíru, já jsem už seděl v letadle na zpáteční cestě do Evropy, abych v Evropském centru astronautiky v Německu zahájil svou přípravu… Tomu se říká Murphyho zákony!

Když jsem však v červnu 2015 pozoroval start kosmické lodi Sojuz, dokonale jsem si své předchozí zklamání vynahradil. Celé představení bylo ještě efektnější díky tomu, že jsme byli velmi blízko startovací rampy. Jurij, Tim a já jsme seděli na vrcholu pátrací a záchranné věže asi 1,5 km od rakety. Bylo krátce po třetí hodině ranní za krásně jasné noci. Když jsem zahlédl zážeh hlavních motorů a po několika sekundách k nám dolehlo hluboké zaburácení, spokojeně jsem se zašklebil. Úsměv na tváři mi však rychle ztuhl úžasem. To, co jsem zatím slyšel, byl pouze zvuk motorů na střední tah, kdy probíhá krátká kontrola. Jakmile se hlavní motory rozeběhly na plný výkon, hluk mě doslova zaplavil a mocné dunění hlubokých basových frekvencí jsem vnímal každou částečkou svého těla. A když jsem si byl jistý, že efektnější to už být nemůže, Sojuz se odlepil od startovací rampy a při svém stoupání naplnil vzduch ohlušujícím praskotem.

O několik měsíců později jsem krátce po páté hodině místního času už seděl ve svém křesle v kajutě lodi Sojuz a pozorně jsem naslouchal hlasu instruktora ve sluchátkách, zatímco jsem nespouštěl oči z digitálních hodin před sebou. Kdy jindy než při startu rakety by člověk očekával, že uslyší klasické odpočítávání. Bohužel to však vypadá jinak! Jak motory začaly pracovat na střední tah a turbopumpy nabíraly letovou rychlost, náš instruktor oznamoval jednotlivé fáze této závěrečné sekvence a informoval posádku, kdy dojde ke startu, ale žádné odpočítávání přitom neprobíhalo. Když jsme zaslechli zprávu, že motory fungují na plný výkon, což nastává pět sekund před startem, intenzivně jsme vnímali nesmírnou sílu rakety, která měla každým okamžikem překonat okovy zemské přitažlivosti. V posledních sekundách před startem dosáhl hluk a vibrace v kajutě takové úrovně, že jsme vůbec netušili, jestli jsme už startovací rampu opustili, či nikoli. Najednou jsem postřehl, že se raketa výrazně zakolébala, a všiml jsem si, že hodiny běží přes čas. Byli jsme ve vzduchu! A když jsem zaslechl typické praskání, které vycházelo z masivních raketových motorů, a ucítil jsem, jak mě zrychlení tlačí do sedadla, vzpomněl jsem si na svůj šest měsíců starý zážitek z kosmodromu a představoval jsem si, jaký dojem jsme asi zanechali všech okolo.

Poněkud paradoxně hluk uvnitř kajuty není tak efektní jako venku. Abyste tomu nerozuměli špatně: i tak je mimořádně silný. Když ale máte uvnitř hermeticky uzavřené helmy skafandru na sobě ještě komunikační sluchátka s mikrofonem, do značné míry vás to před okolním zvukem izoluje. Mnohem působivější je v kosmické lodi pocit obrovské energie a vnímané vibrace a zrychlení, které člověk cítí doslova ve svých vnitřnostech. Neozývají se však žádné výbuchy, nezvoní v uších a není ani vidět ven z oken, protože v této fázi letu špičku lodi stále chrání aerodynamický kryt.

Za pár minut jsme měli dosáhnout rychlosti téměř 8 kilometrů za sekundu, což odpovídá cestě z Prahy do Bruselu za 90 sekund. Těžko jsem dokázal ovládnout své vzrušení a neustále jsem se usmíval.

*

V této kapitole dokumentuji start rakety Sojuz od zažehnutí motorů až po okamžik spojení s ISS. Lety do vesmíru nepochybně patří mezi nejfantastičtější a nejpodivnější zážitky. Pokud však přitom jako my navíc spolupracujete s Rusy, je to nejspíš ještě pozoruhodnější. Rusové svůj přístup „když to funguje, tak do toho nevrtej“ uplatňují nejen při konstrukci kosmických lodí, ale i ve všech ostatních sférách, které s pilotovanými lety do kosmu souvisejí. Vychází to z jejich historie a tradice. Pokud se to osvědčilo u Jurije Gagarina, tak to bude vyhovovat i dnešním kosmonautům a astronautům. Týdny, dny a hodiny před startem proto nejsou naplněny jen klíčovými praktickými úkoly, ale vyznačují se také mnoha důležitými tradicemi a rituály, které je potřeba dodržovat. K událostem dne startu se vrátíme po několika stránkách, ale nejdříve trochu podrobněji prozkoumáme samotný kosmodrom.

Otázka: Proč astronauti startují z Kazachstánu?

Odpověď: Kosmodrom Bajkonur, který se nachází v polopouštní stepi na jihu Kazachstánu, je nejstarším a největším komplexem vesmírných letů na světě. Od roku 2011, kdy skončil provoz amerických raketoplánů, se jedná o jediné místo, odkud startují posádky k Mezinárodní vesmírné stanici. Tento slavný ruský kosmodrom však pochází již z 50. let 20. století, kdy jej vybudoval sovětský režim. Roku 1961 z Bajkonuru odstartovala první kosmická loď s člověkem na palubě (Vostok 1) a ještě dříve – roku 1957 – odtud vzlétla první umělá družice Země Sputnik 1. Starty z tohoto kosmodromu jsou zvláště dramatické díky vizuálním pyrotechnickým efektům. Na rozdíl od některých startovacích ramp na jiných místech světa, kde při zážehu raketových motorů na plameny směřují proudy vody, které odklánějí plamen a tlumí hluk, v Bajkonuru se nic takového nedělá. V suché lokalitě totiž vody není nazbyt. Starty jsou proto opravdu ohnivé!

Při výběru vhodné lokality pro kosmodrom je samozřejmě nutné zohlednit mnoho faktorů. Chceme-li dostat náklad do vesmíru co nejefektivněji, můžeme využít rotaci Země od západu k východu, která nám zdarma poskytne dodatečný impulz v tomto směru. Tato rychlost dostupná „zdarma“ není vůbec zanedbatelná a svého maxima dosahuje na rovníku, kde činí asi 1 670 km/h… což přesahuje rychlost zvuku! Když stojíme na rovníku, tuto rychlost samozřejmě nevnímáme, protože stejnou rychlostí se pohybuje i vzduch okolo nás. Jestliže však vypouštíme raketu do vesmíru, tento přídavný impulz je skutečně významný. Jak se od rovníku vzdalujeme, dodatečná rychlost se postupně snižuje, až na severním a jižním pólu klesá na nulu – v těch místech se totiž povrch země otáčí pouze kolem své osy.

Raketa startující v blízkosti rovníku tedy získává počáteční výhodu, což se projevuje tím, že ke své cestě na oběžnou dráhu spotřebuje méně paliva. To zase znamená, že místo části paliva může nést těžší náklad. Když se však podíváme do atlasu světa, snadno se přesvědčíme o tom, že Rusko na nízké zeměpisné šířky zrovna nemá štěstí. Naprostá většina jeho plochy leží nad padesátou rovnoběžkou severní šířky. Sám jsem v Rusku strávil několik zim, takže mohu dosvědčit, že jeho klima rozhodně tropy nepřipomíná.

Kazašský Bajkonur leží na 46° severní šířky. Už slyším protesty, že to je od rovníku pořádně daleko; ale v každém případě se nachází jižněji než většina Ruska. Celá historie výběru tohoto místa se samozřejmě neomezuje jen na zeměpisnou šířku. Místo bylo původně zvoleno roku 1955 jako testovací střelnice pro první mezikontinentální balistickou raketu na světě. Teprve později tam vyrostly i objekty určené k letům do vesmíru. Raketovou testovací střelnici musely obklopovat roviny, aby nic nebránilo příjmu rádiových signálů z pozemních řídicích stanic. Trajektorie střely, která mířila na 7 000 km vzdálený polygon na Kamčatce, se navíc musela vyhýbat obydleným oblastem. Bajkonur v kazašské stepi všem těmto kritériím vyhovoval. Kromě toho bylo možné čerpat vodu z blízké řeky Syrdarja a poměrně nedaleko vedla železnice Moskva-Taškent.

Kromě využití „bezplatné“ rotační rychlosti Země mluví pro starty raket z blízkosti rovníku ještě jeden argument. Získáváme přitom širší možnosti orbitální inklinace. Tento parametr popisuje sklon oběžné dráhy a vyjadřuje se jako úhel mezi rovníkem a osou oběžné dráhy objektu.

Můžeme si to snadno vysvětlit, když si představíme raketu, která startuje ze severního pólu. Bez ohledu na to, kterým směrem raketu vyšleme, může letět pouze na jih. Raketa se dostane na polární oběžnou dráhu (kdy bude přelétat nad severním a jižním pólem planety) s inklinací 90 stupňů. Naopak raketa startující z rovníku může letět libovolným směrem a může získat libovolnou orbitální inklinaci. V případě lokalit mezi pólem a rovníkem je výběr orbitální inklinace omezen zeměpisnou šířkou daného místa.

Toto pravidlo můžeme obejít, když raketu pořádně zásobíme palivem a provedeme manévr změny orbitální roviny. K posunu inklinace objektu, který se už nachází na oběžné dráze, je však potřeba mimořádné množství paliva, takže se tomu plánovači misí zpravidla snaží za každou cenu vyhnout.

Věděli jste?

• Když se Bajkonur zařadil mezi nejvýznamnější světové kosmodromy, jeho zeměpisná šířka později představovala zásadní omezení, když se rozhodovalo o orbitální inklinaci Mezinárodní vesmírné stanice, která činí 51,6 stupně.

• Na světě existuje mnoho dalších kosmodromů. Spojené státy mají dlouhou tradici pilotovaných vesmírných letů z Kennedyho vesmírného střediska na Floridě. Do konce tohoto desetiletí pak začnou z amerického území přepravovat astronauty k ISS dvě nové kosmické lodi (CST-100 společnosti Boeing a Dragon společnosti SpaceX). Číňané ke svému programu pilotovaných vesmírných letů využívají kosmodrom Ťiou-čchüan (ang. „Jiuquan Satellite Launch Centre“), který se nachází v poušti Gobi.

Otázka: Kolik času astronauti před startem tráví v karanténě a může je tehdy někdo navštívit?

Odpověď: Účelem karantény astronautů před jejich misí je zajistit, aby zůstali zdraví a dorazili k ISS bez virové či bakteriální infekce. Jejich izolace trvá různě dlouho, ale zpravidla kolem dvou týdnů. Jako členové posádky Expedice 46/47 jsme v karanténě strávili 15 dní a měli jsme přitom příležitost před startem vyřídit některé poslední administrativní záležitosti a dokončit své školení programu Sojuz. V této závěrečné fázi už nám z přípravy příliš nezbývalo, takže jsme zároveň získali příležitost relaxovat a setkat se s rodinou a přáteli, kteří přicestovali sledovat náš start.

Pobyt v karanténě neznamenal, že bychom nemohli nikoho vidět. Ruští zdravotníci nám však nařídili přísný režim, kdy nás mohlo osobně navštívit jen několik málo nejbližších rodinných příslušníků. Než se tito příbuzní mohli se členem posádky sejít, museli projít zběžnou zdravotní prohlídkou, kterou zajišťoval náš letecký lékař. Nikoho asi nepřekvapí, že toto privilegium se nevztahovalo na děti do 12 let, které obvykle bývají chodícími sbírkami mikrobů – hlavně v zimních měsících. V prosinci se teploty v Bajkonuru obvykle nedostávají nad nulu. Moji dva malí synové tedy jen těžko dokázali pochopit, proč mohou svého tátu vidět jen přes velkou skleněnou desku.

Není však pochyb o tom, že karanténa je nezbytná, a rozumím zdravotníkům, kteří ji musí vynucovat. Lidé si to zřetelně uvědomili již v roce 1968 během 11denní mise Apollo 7. Nejdříve dostal silnou rýmu zkušený velitel Wally Schirra a potom i noví astronauti Walt Cunningham a Donn Eisele. V kosmických lodích bohužel riziko infekce vzrůstá – kvůli stísněnému prostoru, recyklovanému vzduchu, omezené možnosti mytí a častému kontaktu se společnými povrchy a jinými astronauty zde pro viry vzniká ideální prostředí. Jeden člen posádky proto může rychle nakazit všechny ostatní. Maximálně se tedy snažíme zajistit, aby vesmírná stanice zůstala čistým, hygienickým a co nejzdravějším pracovištěm – a první krok tohoto úsilí přitom představuje karanténa před startem.

Otázka: Jak jste se připravoval v den startu?

Odpověď: Nikoho asi nepřekvapí, že v den startu se všechno řídí časem startu. Přesný čas každého startu rakety Sojuz se sice liší, ale přesný rozvrh předcházejících hodin je naprosto pevný. Každá posádka lodi Sojuz podstupuje identickou rutinu – vše začíná i končí načas. Jedná se o mimořádně promyšlený proces, který probíhá s dokonalou efektivitou a obsahuje hodně rezervních časových úseků, aby nikdy nebylo potřeba spěchat. Díky tomu se nestane, že by se na něco důležitého zapomnělo. Celý proces však navíc zajišťuje, že posádka se shromáždí, oblékne a připraví na přepravu autobusem na startovací rampu v ideálním rozpoložení – plná sebevědomí, uvolněná a odhodlaná vystartovat. Časový plán ranních aktivit před naším startem vypadal takto:

07.55–08.05 Probuzení a hygienické procedury (10 min)

08.05–08.15 Lékařská kontrola (10 min)

08.15–09.15 Speciální zdravotnické procedury (60 min)

09.15–09.35 Hygienické mytí (sprcha – 20 min)

09.35–09.40 Mikrobiologická kontrola (5 min)

09.40–09.50 Speciální ošetření kůže (10 min)

09.50–09.55 Oblékání spodního prádla pro skafandr Sokol (5 min)

09.55–10.05 Chůze k hotelu pro kosmonauty (10 min)

10.05–10.35 Jídlo, záchod (30 min)

10.35–10.55 Rozloučení s kosmonauty (20 min)

10.55–11.00 Tradiční podepisování dveří v místnosti posádky (5 min)

11.00–11.05 Církevní obřady (5 min)

11.05–11.10 Nastupování do autobusů (5 min)

11.10 Odjezd do budovy 254 (kde se oblékají skafandry Sokol)

Desetiminutová lékařská kontrola vypadala stejně jako každé ráno během naší karantény: kontrola základních vitálních parametrů a vážení. Přitom se ověřovalo, zda jsme nechytili nějakou virovou či bakteriální infekci. Stejně důležité také bylo zjistit, zda jsme (příliš) nepřibrali. Ve dnech před startem jsme dostávali tak bohatá a chutná jídla, že riziko ztloustnutí bylo docela reálné. Změna hmotnosti posádky ovlivňuje těžiště kosmické lodi, které bylo pečlivě propočítáno tak, aby nás raketa bezpečně a přesně dopravila do vesmíru. Já jsem si svých 70 kg naštěstí udržel… alespoň přibližně.

Nyní bych chtěl stručně popsat ty „speciální zdravotnické procedury“. Mnozí čtenáři již asi vědí, že většina astronautů při startu nosí inkontinenční plenkové kalhoty pro dospělé (v agentuře NASA je s oblibou označují zkratkou MAG z výrazu „Maximum Absorbency Garments“ neboli „maximálně absorbující prádlo“). Nejde o to, že bychom nedokázali udržet moč ze vzrušení při startu do vesmíru na špici třistatunové petardy. Příčina je jednoduchá: astronauti jsou v den startu ve svých skafandrech uvězněni asi na deset hodin – a to je hodně dlouhá doba pro každého, dokonce i pro majitele těch nejsilnějších svěračů!

„Speciální zdravotnické procedury“, které jsme uvedli v rozvrhu, však nesouvisejí s malou stranou. Ve skutečnosti se týkaly výhradně té velké. Kvůli tomu, aby v den startu nedocházelo k jakýmkoli nepředvídaným zdržením a aby zažívací systém astronautů dostal do dalšího vyměšování jeden až dva dny času na přizpůsobení mikrogravitaci, astronauti dostávají před letem klystýr. Měli jsme dokonce možnost vybrat si výplach v americkém nebo ruském stylu (mohu se jen dohadovat, že evropské, japonské a kanadské kosmické agentury zatím nestihly vypracovat své vlastní postupy). Kdybyste mě mučili, už si nevzpomenu, v čem vlastně spočívá rozdíl, a v té chvíli mi na takové rozhodování ani nezbývala dostatečná mozková kapacita. Mohu pouze dosvědčit, že jsem ruský klystýr zvládl docela dobře.

Když jsme prošli pečlivým vnitřním čištěním, v další fázi nás čekalo stejně důkladné čištění vnější. Po sprše se speciálním antimikrobiálním mýdlem jsme se osušili sterilním ručníkem a pak jsme museli v rouše Adamově počkat na příchod leteckého lékaře. Astronauti již v počátcích své přípravy zjistí, že občas musí spolknout svou hrdost. Cestu do vesmíru doprovází spousta nepříjemností typu optického vyšetření tlustého střeva, endoskopie, klystýru a nesčetného šťouchání a dloubání. Po tom všem už nebylo těžké snést, když nás letecký lékař rychle otřel tělo speciálním antibakteriálním ručníkem. Potom jsme už mohli navléknout své sterilní bílé spodky a nátělníky s dlouhými rukávy.

Poslední jídlo před odletem do vesmíru astronauti obvykle jedí spolu se záložní posádkou a ruským leteckým lékařem. Měli jsme tak skvělou příležitost, abychom se uvolnili a užili si trochu srdečného žertování, než začalo jít opravdu do tuhého. Tradičně se jedná o snídaňové menu s nabídkou vajec, slaniny, obilné kaše na mléku, chleba, šunky, sýra, džemu a nějakého ovoce. Nechyběl ani pořádný samovar s ruským čajem. Najedl jsem se do sytosti, protože jsem věděl, že další teplé jídlo dostanu až za několik hodin – a nebude na něm nic čerstvého. Po snídani pak začaly formality. Jako primární posádka jsme se v malé soukromé místnosti mohli sejít se svými partnerkami. Doprovázeli nás členové záložní posádky a vysoce postavení představitelé různých kosmických agentur, které se na našem letu podílely. Měli jsme možnost připít si na úspěch naší mise i na zdraví svých rodinných příslušníků a přátel, které jsme nechávali na Zemi (měl bych asi prozradit, že primární posádka se musela spokojit s vodou – šampaňské i vodku jsme bohužel měli zapovězeny). Potom jsme měli čas na rychlé rozloučení se svými partnerkami a po výměně několika osobních slov jsme předstoupili před novináře.

První z několika tradic, které se během dne startu dodržují, spočívá v tom, že se každý člen posádky podepíše na dveře pokoje, kde byl v bajkonurském hotelu pro kosmonauty ubytován. Byla to pro mě velmi významná chvíle, když jsem mohl připojit svůj podpis k tolika inspirujícím mužům a ženám, kteří mi vyšlapali cestu. Následovalo požehnání posádky ruským pravoslavným knězem, který na nás čekal na konci chodby. Po požehnání jsme sešli o tři patra níže do hotelové haly, kde hlasitě zněla chytlavá kultovní melodie ruské rockové kapely Земляне (Pozemšťané). Skladba s názvem „Трава у Дома“ (Tráva u našeho domu) vypráví o tom, jak se kosmonautovi stýská po Zemi. Tato tradice pochopitelně nepochází z roku 1961, ale jedná se o milý doplněk z pozdějších let. Než jsme sešli pod schody, pořádně nás nabudila a už jsme se nemohli dočkat, kdy vlezeme do rakety. Před hotelem na nás čekali přátelé a příbuzní, kteří nám mohli zamávat, když jsme nastupovali do autobusu. Po třiceti minutách jsme dojeli k budově 254, kde jsme si oblékli své skafandry Sokol. Tam jsme zpoza skleněného panelu mohli naposledy pokynout členům své nejbližší rodiny. Poté jsme přešli k autobusu, který nás zavezl na startovací rampu.

Věděli jste?

Uveďme několik údajů o skafandru Sokol:

• Začal se používat roku 1973 a byl navržen k pobytu v kosmické lodi, nikoli pro výstupy do otevřeného prostoru.

• Napouští se stoprocentním kyslíkem, aby byli členové posádky chráněni pro případ, že by v raketě došlo k poklesu tlaku (skafandr má dvě nastavení tlaku: 0,4 baru nebo 0,27 baru, přičemž druhá možnost se používá nejvýše na pět minut).

• Individuálně se přizpůsobuje každému astronautovi.

• Astronaut jej může samostatně obléct za dvě až tři minuty, ačkoli během přípravy v den startu to technikům obvykle trvá kolem deseti minut, protože kontrolují, zda je vše ideální.

• Na krku má pogumovaný neprodyšný spoj pro případ přistání na vodě.

• Skafandr váží jen 10 kg.

• Tlakový těsnicí spoj je tvořen dvěma překrývajícími se gumovými pásy kolem hlavního otvoru.

• Ve skafandru lze celkem pohodlně sedět, ale ve stoje už tak výhodný není. Proto astronauti vždy působí shrbeně, když vycházejí z autobusu na startovací rampu.

Otázka: Je pravda, že astronauti před startem močí na pneumatiku autobusu?

Odpověď: Mezi spoustu úžasných (a někdy i podivných) tradic, které Rusové dodržují před startem, patří i močení po cestě na startovací rampu. Jenže když máte strávit několik hodin uvězněni v raketě, tento zvyk je docela rozumný. Traduje se, že když na startovací rampu roku 1961 směřoval Jurij Gagarin, potřeboval se naposledy vyčůrat. Když si pro vykonání své potřeby vybral pravou zadní pneumatiku svého autobusu, nejspíš ho nenapadlo, že právě vytvořil rituál, který přetrvá více než 50 let.

Jediný problém spočívá v tom, že v této fázi příprav jsou členové posádky prakticky kompletně připraveni na cestu do vesmíru a mají na sobě skafandry, které prošly kontrolou vzduchotěsnosti. Vzpomínám si, že když autobus zastavil k povinnému vykonání potřeby, zápasil jsem s uzávěry staženými šňůrkami a s pogumovanými tlakovými těsnicími spoji a přitom jsem znehodnocoval poctivou práci těch techniků, kteří nás před pouhou hodinou ve svých ochranných maskách a sterilních rukavicích pracně oblékali.

Příležitost naposledy si ulevit mi však přišla vhod. Celý zážitek byl ještě působivější tím, že jsme měli namířeno na stejnou startovací rampu, z níž Gagarin opustil Zemi dne 12. dubna 1961.

Věděli jste?

K dalším předstartovním tradicím pro primární posádku, které Rusové dodržují, patří:

• návštěva Rudého náměstí s kladením květin na hroby Jurije Gagarina a Sergeje Koroljova (který je považován za „otce“ ruského kosmického programu),

• snídaňová ceremonie před cestou z Hvězdného městečka do Bajkonuru (kvůli ruské pověře všichni před odchodem několik okamžiků sedí v tichosti),

• zasazení stromu v aleji kosmonautů v Bajkonuru,

• nesledování převozu rakety Sojuz – to by prý primární posádce přineslo smůlu,

• na koleje, po kterých se přepravuje raketa Sojuz, se pokládají mince, aby je vlak rozmačkal – to má přivolat štěstí,

• stříhání vlasů dva dny před startem,

• sledování sovětského filmu Bílé slunce pouště z roku 1970 večer před startem,

• požehnání rakety Sojuz knězem ruské pravoslavné církve,

• výběr maskota, což má na starosti velitel lodi Sojuz – maskotem je obvykle drobná roztomilá hračka, která visí z přístrojového panelu a po dosažení oběžné dráhy se jako první začne vznášet ve stavu beztíže.

Otázka: Jak jste se všichni vešli do kabiny Sojuz?

Odpověď: To je dobrá otázka! V Sojuzu rozhodně není moc místa – a to říká člověk, který měří jen 173 cm a váží 70 kg. Takové stísněné podmínky občas bývají přímo bolestivé, protože astronauti tráví hodně času v fetální poloze s koleny ohnutými v úhlu přes 90 stupňů, což není zrovna pohodlné. Za životní jízdu však taková nepříjemnost rozhodně stojí! Na oběžné dráze už si astronauti mohou svůj postroj uvolnit a poněkud se nad své sedadlo povznést. Možná to nevypadá příliš důležitě, ale já jsem zjistil, že mi to hodně pomohlo.

Návratový modul Sojuz je poněkud menší než velitelský modul Apollo (a mnohem menší než raketoplán nebo nová kosmická loď Orion pro lety do vzdálenějšího vesmíru). I když jsme tam byli docela namačkaní, strávili jsme předtím tréningem na simulátoru tolik času, že jsme se v Sojuzu cítili jako doma. Omezený prostor přinejmenším působil jaksi útulně a nijak mě neznepokojoval. Musím ovšem přiznat, že jsem měl výhodu krátké cesty k vesmírné stanici, kam jsme se dostali za několik hodin od startu. Některé posádky musí před spojením s ISS v nevelkém prostoru lodi Sojuz strávit dva dny.

Otázka: Jaký má Sojuz výpočetní výkon?

Odpověď: Verze našeho Sojuzu se označuje TMA-M (Transport Modified Anthropometric) a při letech do vesmíru se začala používat v říjnu 2010. Tato verze nahrazuje 36 zastaralých přístrojů s 19 úpravami z předchozích lodí, například systém nastavení sedadel, skleněné displeje v kokpitu, systém padáků, trysky pro měkké přistání a trojosé akcelerometry. Mezi hlavní úpravy patřila výměna digitálního počítače Argon, který vážil 70 kg (to není překlep – skutečně 70 kg!). Argon byl spolehlivý počítač, který do výbavy lodí Sojuz patřil více než 30 let. Jeho výkonnostní charakteristiky však nebyly příliš působivé, protože odpovídal počítači s názvem Apollo Guidance Computer, který se používal při přistáních na Měsíci. Nový počítač s označením ЦВМ 101 (centrální počítač) je sice o několik řádů silnější než starý Argon, ale jeho výpočetní výkon pořád bledne v porovnání s průměrným smartfonem. Jen se podívejme:

Loď Sojuz však neobsahuje pouze jediný počítač. Nese také TBM (terminálový počítač) a KЦП (centrální komunikační počítač), ale to nic nemění na faktu, že loď Sojuz k letům do vesmíru velký výpočetní výkon skutečně nepotřebuje.

Věděli jste?

• Do návratového modulu Sojuz TMA se v praxi vejde astronaut vysoký až 190 cm s hmotností 95 kg stejně jako ten, který měří jen 150 cm a váží 50 kg.

• Návratový modul má průměr pouhých 2,2 m a obytný objem činí 3,5 metru krychlového.

• Kromě tříčlenné posádky může Sojuz zpět na Zemi přepravit asi 50 kg nákladu.

• Celá kosmická loď Sojuz má hmotnost asi 7 150 kg, ale samotný návratový modul váží 2 950 kg.

• Sojuz může ve vesmíru zůstat 210 dní (v režimu hibernace ukotvený k ISS).

Otázka: Kolikanásobné přetížení jste při startu zažili?

Odpověď: Hodnoty, kterých při startu dosahuje veličina označovaná zkratkou g (zrychlení), závisejí na konkrétní raketě – každá má vlastní profil G, který popisuje zrychlení, jaké astronauti během celého letu do vesmíru pociťují. Na první pohled může takový profil vypadat poněkud chaoticky. Následuje profil G naší lodi Sojuz TMA-19M.

Proč má tedy graf tři vrcholy? Je to způsobeno tím, že cesta na oběžnou dráhu vyžaduje obrovské množství energie. Tuto energii poskytuje raketové palivo, které je však těžké a musí být uzavřeno v pevném zásobníku. Jakmile všechno palivo shoří, příslušnou strukturu už nepotřebujeme. Prázdné palivové nádrže tedy cestou nahoru odhazujeme, abychom snížili celkovou hmotnost. Jedná se o rozdělení rakety do stupňů a raketa Sojuz má přitom takové stupně tři. To znamená, že posádka při startu zažívá různé přetížení podle toho, který stupeň je právě aktivní a kolik paliva už raketa spotřebovala.

Z grafu je patrné, že největší zrychlení jsme zažívali v první fázi. Kromě motoru druhého stupně tehdy raketu poháněly také přídavné motory prvního stupně, které poskytovaly výkon devíti milionů koňských sil a zrychlení překonávalo závodní vůz Formule 1. Jak ubývalo paliva, raketa byla stále lehčí, ale motory přitom poskytovaly stále stejný fenomenální tah. Zrychlení proto narůstalo až po špičkovou úroveň mírně přes 4 G. Byl to úžasný pocit, když mě zrychlení stále více tlačilo do sedadla a vnímal jsem, jak se napínají mé břišní svaly. Soustředil jsem se na techniku správného dýchání, kterou jsem se o několik měsíců dříve naučil v centrifuze… a musel jsem se snažit, abych se z mimořádného vzrušení hlasitě nerozesmál.

Když jsme odhodili přídavné motory prvního stupně, projevilo se to prudkým trhnutím a vzápětí následovalo zpomalení. Uvnitř lodi Sojuz se nám přitom zdálo, jako by nás někdo postrčil, a měli jsme dojem, že padáme. Brzy poté zrychlení opět pomalu začalo narůstat, jak druhý stupeň nabíral obrátky, i když už jsme nebyli přimáčknutí do sedadel stejně jako za chodu prvního stupně. Právě ve druhé fázi jsem se rozhodl udělat na kameru gesto zdviženého palce. Mezi úkoly velitele při startu patří přepínání kamer, aby mohlo řízení letu postupně pozorovat všechny členy posádky. Když Jurij přepínal kamery, zrychlení dosahovalo pouze 1,5 G, takže jsem snadno dokázal zvednout ruku a zamávat.

Po dalším škubnutí už k Zemi padal i druhý stupeň a zůstal nám jen poslední třetí stupeň, na jehož vrcholu byla upevněna naše kosmická loď. Let se třetím stupněm mi z celé startovní sekvence poskytl nejsilnější dojem. Zrychlení sice nebylo stejně agresivní jako v první fázi, ale raketa už v té chvíli byla orientována téměř vodorovně, protože jsme mezitím vystoupali do vesmíru. Zážitek čisté rychlosti mě úplně ohromoval a pamatuji si, jak jsem uvažoval: „Jak dlouho to ještě může trvat?“ Když přestal pracovat i motor třetího stupně, projevilo se to dalším pořádným cuknutím, jenže tentokrát následovalo podivné ticho a zničehonic se předměty v lodi začaly vznášet – byli jsme na oběžné dráze.

Otázka: Kde končí nebe a atmosféra přechází do vesmírného prostoru?

Odpověď: Za oficiální hranici mezi „nebem“ čili zemskou atmosférou a vesmírem se zpravidla považuje výška 100 km. Tento předěl se označuje jako „Kármánova hranice“ (podle maďarsko-amerického inženýra a fyzika Theodore von Kármána). Tak jednoduché to však zase není. Zemskou atmosféru lze těžko ohraničit, protože s nárůstem výšky řídne postupně.

Ve vzdálenosti 100 km od povrchu Země se již ve skutečnosti nacházíme v termosféře, která sahá od 80 km asi do 500–1 000 km. ISS, která krouží kolem Země ve výšce asi 400 km, je tedy rovněž v termosféře. ISS je nepochybně ve vesmíru, ale přesto ve výšce 400 km stále poletují zatoulané molekuly plynu. Tento „vzduch“ je však natolik zředěný, že molekula musí uletět asi 1 km, než se srazí s jinou molekulou (takové molekuly jsou docela osamělé, uvážíme-li, že každý člověk má v plicích přibližně 3×10^22 neboli 30 000 000 000 000 000 000 000 molekul plynu!). Tato stopová atmosféra však stále stačí k tomu, aby ISS mírně brzdila a působila pomalé snižování její oběžné dráhy v průměru o 2 km měsíčně. Z tohoto důvodu ISS potřebuje občasné postrčení, aby se její oběžná dráha zvedla a nedošlo k jejímu pádu zpět na Zemi. Také jiné satelity, například Hubbleův vesmírný dalekohled ve výšce asi 560 km, jsou vystaveny podobnému atmosférickému brzdění a pomalu klesají k Zemi.

ISS se kromě toho pohybuje i v ionosféře, která se překrývá s termosférou a přesahuje ji až do exosféry. Ionosféra je ta část atmosféry, kde dochází k ionizaci způsobené slunečním a kosmickým zářením. Atomy přicházejí o své elektrony a Zemi obklopuje vrstva volných elektronů s vysokou energií a kladně nabitých iontů. Pro nás je to výhodné tím, že ionizované plyny dobře lámou vysokofrekvenční rádiové vlny. Od ionosféry tedy můžeme odrážet rádiové signály a komunikovat na dlouhé vzdálenosti (místo toho můžeme samozřejmě využít i Skype, Facetime, Snapchat či podobné služby).

Exosféra sice sahá až po závratných 10 000 km, kde přechází do slunečního větru, ale někteří odborníci se domnívají, že bychom měli hranici vesmíru snížit na nějakých 50 km na okraji stratosféry, protože pod touto výškou se nachází 99 procent vzduchu v naší atmosféře. Mezinárodní astronautická federace však rozhodla, že začátek vesmíru bude určen Kármánovou hranicí, kde je zemská atmosféra natolik zanedbatelná, že konvenční letadla nemohou dosáhnout takové rychlosti, která by generovala aerodynamický vztlak.

Otázka: Proč musí rakety dosahovat takových rychlostí?

Odpověď: Jedna věc je dostat se do vesmíru, ale těžší je udržet se tam. Pokud motor rakety Sojuz vysadí krátce po startu ve výšce 100 km, pak jsme se sice dostali do vesmíru, ale příliš dlouho tam nepobudeme. Zatím totiž nemáme dostatečnou rychlost, abychom zůstali na oběžné dráze. Raketa místo toho poletí po suborbitální trajektorii a pod vlivem zemské přitažlivosti začne klesat a nakonec dopadne na zem. Orbitální trajektorie se liší tím, že kvůli zemské přitažlivosti i nadále klesáme, ale tentokrát na zem nespadneme. Pohybujeme se totiž nyní takovou rychlostí, kdy se padání k Zemi přesně vyrovnává zakřivením zemského povrchu. Nebudeme-li tedy vystaveni jiným silám, zůstaneme na oběžné dráze neomezeně dlouho. Tato kouzelná rychlost, která je potřebná k udržení na oběžné dráze, se nazývá „první kosmická rychlost“. Na povrchu Země dosahuje 7,9 km/s, což odpovídá 28 440 km/h neboli asi desetinásobku rychlosti vystřelené kulky… a právě proto musí být rakety tak rychlé.

Otázka: Jak dlouho trvá let do vesmíru? – Jake @trislowe

Odpověď: Závisí to na použité raketě a v zásadě na jejím poměru „tahu ke hmotnosti“. Projevují se samozřejmě také jiné faktory (například tření, dynamický tlak a strukturální omezení), ale z principu je to podobné jako u kteréhokoli jiného dopravního prostředku – výkonný motor spolu s pevnou, lehkou a aerodynamickou konstrukcí nás do cíle dopraví rychleji. Co se týče rakety Sojuz, pak pokud vyjdeme z oficiální definice „vesmíru“ jako prostoru ve výšce nad 100 km, pak cesta trvá něco málo přes tři minuty. Po uplynutí tohoto času již raketa letí několikanásobnou rychlostí zvuku. První americký astronaut Alan Shepard odstartoval v raketě Mercury-Redstone dne 5. května 1961. Jednalo se o upravenou balistickou raketu americké armády. I když nebyla schopná dosáhnout orbitální rychlosti, byla malá a lehká, takže umožňovala velmi rychlou dopravu do vesmíru. Shepard se dostal do výšky 188 km přibližně za dvě a půl minuty a cestou nahoru zažil přetížení 6,3 G. To teprve musela být bezva jízda!

Otázka: Jak dlouho trvá let na oběžnou dráhu?

Odpověď: Jakmile jsme překonali významnou stokilometrovou hranici a oficiálně jsme se ocitli ve vesmíru, potřeboval Sojuz ještě trochu času na dosažení své počáteční orbitální trajektorie ve výšce asi 230 km. Celá startovní sekvence od opuštění startovací rampy až po oběžnou dráhu trvala vzrušujících 8 minut a 48 sekund. Možná se vám zdá, že takový let do vesmíru uběhne docela rychle, ale ujišťuji vás, že mi cesta na hrotu vystřeleného projektilu připadala velmi dlouhá!

Otázka: Co astronauti skutečně dělají při startu – řídí kosmickou loď sami, nebo to zajišťují počítače?

Odpověď: Při startu se posádka zaměřuje hlavně na sledování všech systémů a kontroluje, zda vše funguje normálně. Celý startovní proces je automatizován a astronauti musí zasahovat jen v nouzových situacích.

Kromě střídání jednotlivých stupňů rakety, které jsme popsali výše, jsme si v počáteční fázi letu všímali ještě několika dalších událostí. Jednou z nich bylo odhození aerodynamického krytu rakety, který zvnějšku chrání kosmickou loď Sojuz. Jakmile raketa dosáhla výšky asi 80 km, vystoupala do úrovně, pod kterou se nachází většina atmosféry. Vzduch již způsoboval jen minimální tření, a docházelo tedy jen k velmi slabému aerodynamickému zahřívání, které by způsoboval kontakt pláště (mám na mysli vnější povrch rakety) s rychle se pohybujícími molekulami plynu. V této fázi aerodynamický kryt splnil svůj úkol chránit kosmickou loď při jejím průletu nižšími vrstvami atmosféry a představoval jen mrtvou zátěž, takže bylo na čase, abychom se jej zbavili. Byla to památná chvíle – kryt odletěl od naší lodi a najednou jsme mohli poprvé vyhlédnout z oken. Pořád jsme samozřejmě byli pevně připoutáni ke svým sedadlům a okna nebyla přesně na úrovni očí, takže jsme neměli ideální výhled. Když jsme však vzhlédli nahoru, mohli jsme zřetelně pozorovat, jak nebe rychle mění modrou barvu na černou, protože jsme zbytky řídké atmosféry nechávali za sebou a směřovali jsme do vesmíru.

V té fázi jsem měl za úkol kontrolovat tlak v kosmické lodi. Ze svého sedadla vpravo jsem na některé displeje na ovládacím panelu neviděl příliš dobře, ale mezi parametry, které jsem dokázal sledovat, patřil stav ventilačního systému a vnitřní tlak. Vzhledem k tomu, že jsme se rychle dostávali do prostoru vakua, bylo namístě ověřit integritu kosmické lodi. Krátce před koncem startovací sekvence jsme všichni pečlivě pozorovali hodiny, protože jsme očekávali oddělení třetího stupně. Projevilo se to silným trhnutím, když se zastavil motor a kosmická loď Sojuz se oddělila od horního stupně rakety. Kromě tohoto škubnutí lze úspěšné navedení na oběžnou dráhu uvnitř kabiny poznat podle několika příznaků. Jestliže se neobjeví, pak má posádka jen několik sekund času, aby zasáhla. V našem případě naštěstí oddělení třetího stupně proběhlo čistě a na oběžnou dráhu jsme se dostali hladce. Pak už jsme neztráceli čas a postupovali jsme podle kontrolního seznamu, abychom se připravili na zážeh motoru, který měl zahájit naši setkávací sekvenci s ISS.

Otázka: Co se stane, pokud se při startu něco pokazí?

Odpověď: Sojuz patří mezi nejspolehlivější rakety pro cesty do vesmíru. Je také jednou z nejbezpečnějších. Lety do vesmíru však nejsou snadné a v minulosti došlo k různým problémům. Raketa Sojuz je naštěstí vybavena startovacím únikovým systémem, díky kterému mohou astronauti přežít návrat na Zemi, když v libovolném okamžiku mezi startem a oběžnou dráhou něco selže. Záměrně neříkám, že se astronauti mohou vrátit „bezpečně“, ale že mohou návrat „přežít“. V některých fázích přerušeného startu totiž může být posádka vystavena přetížení přes 20 G – a na takovém přetížení nic bezpečného není.

Na vrcholu rakety je namontována sada malých raketových motorů – konkrétně se jedná o startovací únikovou věž. Slouží k tomu, aby mohly v počátečních sekundách letu od zbytku rakety oddělit aerodynamický kryt spolu s návratovým modulem (a posádkou) a obytnou sekcí, pokud dojde k nějaké havárii. Oddělenou část rakety pak vynesou do bezpečné výšky, kde se může normálně otevřít padák. Startovací úniková věž je potřebná pouze do 1 minuty a 54 sekund od startu. Tehdy se již raketa nachází asi 40 km vysoko, což je limit bezpečného použití padákového systému. Věž je tedy odhozena a o několik okamžiků později ji následuje i aerodynamický kryt.

Když poté selže kterákoli komponenta, systém automatického přerušení vypne raketový motor a oddělí modul s posádkou. Padákové a přistávací systémy návratového modulu přitom opět mohou fungovat standardním způsobem. Během startu by posádka poznala, že došlo k vážné nehodě (samozřejmě nejen podle obrovského hluku, vibrací či exploze), také pomocí červené varovné kontrolky s nápisem „АВАРИЯ НОСИТЕЛЯ“ (porucha nosiče) – jedná se o první varovný signál na kontrolním panelu a všichni astronauti doufají, že jej nikdy neuvidí svítit.

Startovací únikový systém dne 26. září 1983 zachránil život ruským kosmonautům Vladimiru Titovovi a Gennadiji Strekalovovi. V poslední fázi tankování paliva krátce před startem nastaly problémy a u základny rakety vypukl požár. Startovací únikový systém sice zafungoval s jistým zpožděním (přepálily se ovládací kabely a příkaz k oddělení věže musel být přenesen rádiovým pojítkem), ale systém byl nakonec aktivován, i když do výbuchu rakety zbývaly pouhé sekundy. Po dobu pěti sekund byla posádka posádka vystavena přetížení 14–17 G a přistála asi 4 km daleko. O několik let později Vladimir Titov v jednom rozhovoru prozradil, že jednou z prvních věcí, které posádka po dopadu na zem udělala, byla deaktivace hlasového záznamníku v kabině, aby si mohla od plic zanadávat!

K další nouzové situaci došlo 5. dubna 1975. Velitel Vasilij Lazarev a palubní inženýr Oleg Makarov odstartovali s lodí Sojuz 18A, která se měla spojit s vesmírnou stanicí Saljut 4. Ve výšce 145 km mělo dojít k oddělení druhého a třetího stupně. Uvolnily se však pouze tři ze šesti spojů, které oba stupně držely pohromadě. Třetí stupeň se tedy zažehl ještě v době, kdy byl připojený k druhému stupni. Plamen z motoru třetího stupně sice nakonec zbývající spoje přepálil, ale kosmická loď se dostala na nesprávnou dráhu, takže byla spuštěna automatická sekvence přerušení. Kvůli přerušení startu v tak velké výšce dochází k návratu pod velmi prudkým úhlem a posádka byla vystavena značným brzdicím silám, kdy přetížení dosahovalo až 21,3 G. Makarov se sice plně zotavil a zúčastnil se ještě dvou dalších misí, ale Lazarev utrpěl vnitřní zranění a už nikdy se do vesmíru nepodíval.

Otázka: Kde byste přistáli, pokud by se start nepovedl?

Odpověď: Při vypouštění raket je důležité zohlednit i území, přes které rakety poletí. Kvůli nutnosti rozdělit raketu na jednotlivé stupně padají z vesmíru její jednotlivé součásti a v případě nezdařeného startu také přistává vesmírná loď.

Z hlediska maximálního využití „bezplatné“ rotační rychlosti Země by bylo nejvýhodnější vypouštět rakety na východ od Bajkonuru. V tom případě by však pomocné motory první fáze dopadaly na čínské území, nehledě na to, že by se tím komplikovala případná pátrací a záchranná mise, kdyby se start nepovedl. Aby tedy většina startovací trajektorie vedla přes ruské území, Rusové míří poněkud více k severu (výpočet optimální dráhy je sice složitější, ale to zde nebudeme rozvádět).

Vraťme se tedy k původní otázce. Kdyby byl start přerušen, nejspíš bychom přistáli někde v Kazachstánu, východním Rusku, případně – pokud by byl start přerušen krátce před dosažením oběžné dráhy – mohli bychom skončit až v Japonském moři. Zjednodušeně řečeno: při přerušení během prvních 283 sekund bychom se snesli na pláně východního Kazachstánu a od 283 do 492 sekund bychom přistáli v hornatém regionu na hranicích jižního Ruska a Mongolska. Následuje interval dlouhý 14 sekund, kdy bychom skončili v nejsevernější části Číny. Nakonec mezi 506 sekundami od startu až po dosažení oběžné dráhy v čase 528 sekund bychom dosedli na hladinu Japonského moře.

Na první pohled je zřejmé, že se jedná o rozsáhlé území. Pátrací a záchranné operace při startu raket Sojuz se tedy vyznačují mimořádně náročnou logistikou. Příslušné pátrací a záchranné služby poskytuje leteckými i kosmickými prostředky ruská Federální agentura letecké dopravy. Graf na straně 59 znázorňuje rozsah příprav na start lodi Sojuz, který zahrnuje i 18 letadel nasazených z 12 letišť, která pokrývají území široké více než 5 000 km – a kromě toho i jedno záchranné plavidlo v Japonském moři.

Otázka: Jak dlouho trvá let k ISS?

Odpověď: Dříve trvala cesta k ISS více než dva dny (přesněji řečeno 34 oběhů kolem Země). Po dosažení oběžné dráhy tedy členové posádky otevřeli příklop do obytné sekce a využívali dodatečný prostor, aby se mohli pohodlněji vyspat, najíst se a zajít si na záchod. Na palubě lodi Sojuz je dostatek pitné vody a porcí sušené stravy, ale astronauti nemají mnoho možností, jak se zabavit. Naštěstí si však mohou krátit čas díky úžasným panoramatům.

Taková dlouhá příprava na setkání však bohužel znamená, že astronauti musí strávit více času ve stísněných a nepohodlných podmínkách. Kromě toho se přitom také do jisté míry plýtvá jejich časem ve vesmíru i časem pracovníků řídicího střediska. V srpnu 2012 bylo tedy otestováno setkání s pouhými čtyřmi oblety Země, při němž se využívá nákladní lodi Progress. Takto rychlé setkání se do té doby neuskutečnilo, protože vyžaduje velmi přesné umístění na oběžnou dráhu, tzn. dokonale provedený start s ideální trajektorií. Potřebnou přesnost však bylo možné zajistit pomocí nosiče Sojuz-FG a kosmické lodi řady Sojuz TMA-M.

Zásadní změna, která umožnila tuto fázi vesmírného letu zkrátit, spočívala v rozšíření programu navádění, navigace a řízení v palubním počítači o dva další zážehy motoru. Při dlouhé setkávací sekvenci muselo řízení letu sledovat trajektorii lodi Sojuz po startu a zjistit její orbitální parametry. Poté zasílalo příkazy k dalším zážehům motoru, které korigovaly případné chyby, k nimž došlo při startu. Nová koncepce vycházela z toho, že při počátečním navedení na oběžnou dráhu sice mohlo dojít k drobným odchylkám, ale tyto je možné napravit později v setkávací sekvenci. Když se tyto dva zážehy motoru uskutečnily již krátce po dosažení oběžné dráhy, mohla se loď Sojuz dostat k ISS již šest hodin od startu.

Dalších 30 minut pak obvykle trvá přiblížení a spojení. Před otevřením příklopu do vesmírné stanice je ještě nutné provést několik kontrol. Celkově to vychází tak, že posádky obvykle vstupují na palubu ISS asi osm až devět hodin od startu. Já jsem měl štěstí, že při našem letu se využívala krátká setkávací sekvence (se čtyřmi oblety Země). Dvoudenní setkávání se však stále používá při testování nové rakety či kosmické lodi a samozřejmě také jako záložní možnost, když se při krátké sekvenci něco nepovede.

U krátké setkávací sekvence hraje roli také únava posádky. Den startu může být docela vyčerpávající – astronauti vstávají asi devět hodin před startem a ke kritickému spojení s ISS dochází asi v 15. hodině od probuzení. Poté ještě následuje několik hodin, kdy astronauti plní náročné úkoly. Pamatuji si, že když jsem se během své první „noci“ na palubě ISS konečně uložil do své ložnice, spal jsem mimořádně tvrdě.

Otázka: Jak vypadá setkání s ISS?

Odpověď: Naše loď Sojuz byla navedena na velmi nízkou (asi 230 km nad Zemí) a mírně eliptickou dráhu. Taková oběžná dráha se nachází v natolik malé výšce, že se tam stále projevuje zbytkový odpor vzduchu. Bez jakýchkoli dodatečných manévrů bychom uskutečnili jen asi 20 oběhů Země a poté bychom znovu vstoupili do její atmosféry. Nejdříve jsme tedy museli naši oběžnou dráhu „normalizovat“ (upravit ji tak, aby byla kruhovější) a zvětšit výšku na přibližně 340 km. U našeho krátkého setkání (se čtyřmi oběhy) to zajistily dva předem naprogramované zážehy motoru, kdy se využívá takzvaný „Hohmannův přenos“, což je z hlediska spotřeby paliva nejúčinnější způsob přechodu z jedné kruhové dráhy na jinou.

Nebudeme zabíhat do podrobností orbitální mechaniky, ale stačí uvést, že když spustíme motor kosmické lodi, která obíhá kolem Země, loď ve skutečnosti nezrychlí. Místo toho dojde k tomu, že vzlétne do větší výšky (dále do vesmíru) a zpomalí. Začne opisovat eliptickou dráhu, a když se dostane na opačnou stranu vesmírného tělesa oproti místu, kde byl spuštěn její motor, dosáhne nejvyššího bodu své oběžné dráhy. Když nic jiného neuděláme, sklouzneme zpět do svého výchozího bodu a přitom budeme nabírat rychlost. Trik tedy spočívá v tom, že po dosažení nejvyššího bodu musíme motor aktivovat podruhé – a najednou opisujeme elegantní kruhovou dráhu ve vyšší výšce.

Tato vyšší oběžná dráha se označuje jako „fázová“. Řízení letů poté naši fázovou oběžnou dráhu zkontrolovalo a zjistilo, zda od startu došlo k nějakým chybám. Do počítače pro navádění, navigaci a řízení poté odeslalo opravy a loď pomocí dalších dvou zážehů motorů provedla potřebné úpravy fázové oběžné dráhy a zvýšila svou výšku přibližně na 370 km. Tyto zážehy motoru nebyly agresivní (obvykle netrvaly ani minutu) a pociťovali jsme přitom jen velmi malé zrychlení. Když motor pracoval, projevovalo se to spíše tlumeným hučením a zrychlení nás mírně tisklo do sedadel.

Poté bylo potřeba spustit motor ještě třikrát, abychom opustili svou fázovou oběžnou dráhu a dostali se na stejnou výšku jako ISS (kolem 400 km). Třetí zážeh motoru se ve skutečnosti skládal ze série malých pulzů. Otočili jsme přitom kosmickou loď opačným směrem a motor působil proti směru našeho letu. Označuje se to jako „brzdná parabola“. Po řadě zážehů se naše loď Sojuz přiblížila k ISS na asi 150 m a zahájili jsme oblet, abychom loď nastavili proti správnému spojovacímu portu. V této fázi setkávání na mě udělalo mimořádně silný dojem, když jsem mohl sledovat, jak se ISS mění z malé a jasné tečky v prostoru na obrovskou strukturu, která se vznáší v temnotě. Proti ní naše loď Sojuz vypadala jako smítko. Musel jsem se usmát, když jsem si vzpomněl na scénu z bondovky Moonraker, když se podobným způsobem objevuje tajná vesmírná stanice padoucha Draxe.

Poslední částí setkávací sekvence bylo finální přiblížení. Když vše proběhne správně, sonda kosmické lodi by měla být nastavena proti určenému spojovacímu portu. Loď Sojuz se poté přibližuje, dokud ji vesmírná stanice nezachytí. Když se sonda zasune do spojovacího kužele, trysky lodi Sojuz poskytnou mírný impulz, který zajistí pevné ukotvení. Sonda se poté stáhne zpět, aby se obě vesmírná plavidla dostala do těsného kontaktu, a nakonec se pevně uzamkne, aby loď Sojuz zabezpečila v jejím novém umístění, kde zůstane následujících šest měsíců. Posádka je sice při šestihodinovém setkávání mimořádně vytížená, ale všechny zážehy motoru a manévrovací a spojovací manévry jsou plně automatizované a velitel nemusí kosmickou loď doopravdy „řídit“. V našem případě však všechno nešlo tak docela podle plánu, čímž se dostávám k následující otázce…

Otázka: Který okamžik ve vesmíru vám nejvíce nahnal strach?

Odpověď: Při naší plně automatizované spojovací sekvenci nastal problém. Přistupovali jsme k vesmírné stanici zespodu, abychom se ukotvili k ruskému modulu s názvem Rassvet. Když se loď Sojuz pomalu posunovala mezi obrovskými slunečními panely, šokovalo mě, jak je Mezinárodní vesmírná stanice ohromná – pamatuji si, jak jsem před Timem Koprou komentoval rozměry těch panelů a přitom jsem zapomněl, že vše, co říkám, se v této fázi letu přenáší zpět do střediska řízení letu… Prostě začátečnická chyba! Jak jsme se k vesmírné stanici dostávali stále blíže, překvapilo mě, že zásobovací loď Cygnus vypadá na dosah ruky. Byla ukotvena hned před naším spojovacím portem a v mém okně po pravé straně působila mohutně. Loď Cygnus má dva sluneční panely deštníkového tvaru, které vyčnívají z protějších stran její základny. Jak se naše loď Sojuz sunula blíže, zdálo se mi, že kolem budeme mít jen asi metrovou rezervu.

Všechno probíhalo normálně až do doby, kdy ve vzdálenosti asi 17 metrů od ISS selhal jeden ze senzorů tlaku v našich tryskách. V lodi Sojuz se proto aktivovalo automatické přerušení a začali jsme se znovu vzdalovat do vesmíru. Na prostředním sedadle seděl mimořádně zkušený velitel naší lodi Sojuz Jurij Malenčenko, pro kterého to byla již šestá mise do vesmíru. Rychle převzal ruční řízení kosmické lodi. Pomocí dvou ručních ovladačů musel kosmickou loď opět srovnat a pilotovat ji zpět, aby mohla zakotvit u vesmírné stanice. Blížil se však přechod mezi dnem a nocí a zbývaly pouhé tři minuty, než jsme se měli dostat do zemského stínu. Slunce se nacházelo velmi nízko nad obzorem a jeho paprsky se odrážely od vesmírné stanice směrem k lodi Sojuz, takže Jurij modul Rassvet, s nímž jsme se měli spojit, prakticky neviděl.

Když se Jurij o spojení pokusil poprvé, loď Sojuz se během přiblížení k ISS odchýlila k záďové části vesmírné stanice a minula svůj cíl. Spojení patří mezi nejkritičtější části vesmírného letu. Kolize mezi plavidly může jednak způsobit nenapravitelnou škodu, kdy může kosmická loď zůstat bez zdroje energie a bez možnosti ovládání, ale navíc může dojít až k proděravění pláště, kdy dochází k rychlému poklesu tlaku a ohrožen je i život posádky. Taková situace nastala 25. června 1997, když zásobovací loď Progress narazila do vesmírné stanice Mir (další podrobnosti o tomto incidentu najdete na straně 236, kde odpovídám na otázku, co by se stalo, kdyby ISS zasáhlo kosmické smetí).

Jurij měl naštěstí bohaté zkušenosti, které získal hodinami pokusů o manuální spojení na simulátoru. Když si uvědomil nebezpečí, odsunul loď od vesmírné stanice, srovnal její orientaci a manévroval zpět, takže se mu povedlo loď ukotvit ukázkovým způsobem. V tu chvíli jsem spolu s Timem a Jurijem pravděpodobně zažíval největší znepokojení – spojení muselo proběhnout správně, abychom se dokázali bezpečně dostat na palubu vesmírné stanice.

V další části své mise jsem už naštěstí žádné další hrozivé okamžiky nezažil. Strašidelné chvíle ve vesmíru nikdy nevěští nic dobrého! V některých částech vesmírného letu se pravděpodobnost komplikací rozhodně zvyšuje, a při své přípravě jsme se proto na tyto „vysoce rizikové“ oblasti zaměřovali, abychom dokázali nebezpečí omezit. Nikoho asi nepřekvapí, že k fázím, které vyžadují vyšší pozornost k detailům, patří hlavně start, návrat do atmosféry, výstupy do otevřeného prostoru a operace spojení kosmických plavidel (včetně hostujících zásobovacích lodí).

Otázka: Co vás nejvíce překvapilo, když jste se ocitl ve vesmíru?

Odpověď: Při svém prvním obletu kolem Země jsem vyhlédl ze svého okna na pravé straně lodi Sojuz a ze všeho nejvíce mě zaskočilo, jak vesmír během dne vypadá černý. Je to nejčernější černá, jakou si vůbec dokážete představit, a vypadá skutečně pozoruhodně. Domnívám se, že takový dojem na nás dělá proto, že jsme zvyklí pozorovat noční oblohu zde na Zemi, kdy vidíme hvězdy, rozptýlené sluneční světlo či oblačnou pokrývku, která rozptyluje pozemské zdroje světla. Dokonce i za nejtemnějších nocí atmosféra vydává slabé světlo, kterému se říká atmosférické záření, a kvůli tomuto optickému jevu noční obloha nikdy není úplně temná.

Ve vesmíru je to docela jiné. Za denního světla Slunce snadno přezáří ty nejjasnější hvězdy a planety a naše oči upraví svou citlivost tak, aby se tomuto jasu přizpůsobily. Když jsem se díval do vesmíru, odměnila mě jednoduše záplava černého inkoustu. Při svém výstupu do volného prostoru jsem měl dosti nepříjemný pocit, jakmile jsem se dostal na sám konec vesmírné stanice a za mým pravým ramenem se otevírala ta bezedná propast – rozhodně jsem měl pořádnou motivaci, abych se náhodou nepustil!

Otázka: Trpěl jste v prvních dnech ve vesmíru nevolnostmi?

Odpověď: V prvních 24 hodinách ve vesmíru většina astronautů zažije nějaké závratě, pocit ztráty orientace… a někdy dokonce musí zvracet. Během startu a po celou šestihodinovou cestu k vesmírné stanici jsem se cítil dobře. Pamatuji si, jak jsem si rozepnul svůj postroj a poprvé jsem si užíval stavu beztíže, i když zatím jen v omezených prostorách lodi Sojuz. Jurij má mimořádné schopnosti neverbální komunikace. Nikdy jsem nepotkal jiného člověka, který by toho dokázal tolik sdělit pouhým pohledem, aniž by pronesl jediné slovo. Když jsem se vznášel ze svého sedadla, podíval se na mě pohledem, který říkal: „Jen pomalu, kamaráde – máš ještě spoustu času.“ Ukázalo se, že to byla dobrá rada. Když jsem dorazil do ISS, cítil jsem se poněkud dezorientovaný, ale jinak v pořádku – žádnou nevolností jsem netrpěl. Další den jsem se však cítil poněkud nedobře. Nebyl jsem přitom oslabený či úplně neschopný pohybu, jak se to u mořské nemoci někdy stává. Probíhalo to spíše tak, že jsem jednu minutu byl naprosto v pořádku a pak najednou přišlo pět minut, kdy jsem vnímal závratě a nevolnost. Teprve poté jsem se dokázal znovu pustit do práce.

Hlavní příčinou této nevolnosti (či závratí) a ztráty orientace jsou naše uši. Na Zemi detekujeme otáčení hlavy podle pohybu kapaliny (endolymfy) v polokruhovém kanálu vnitřního ucha. Tento kanál patří do vestibulárního aparátu spolu s otolitickými orgány, které vnímají lineární zrychlení a jsou velmi citlivé na gravitaci a pohyb. Když člověk pohne hlavou, právě otolitický orgán zjistí změnu gravitačního vektoru a odešle tuto informaci do mozku.

Jenže když se člověk ocitne ve stavu mikrogravitace, endolymfa je náhle v neustálém volném pádu a otolity nedokáží zjistit žádný gravitační vektor! Vestibulární aparát poskytuje mozku silné vjemy, které jsou potřebné pro udržení rovnováhy a orientaci v prostoru. Náhlá ztráta těchto impulzů proto může člověka zaskočit. Mozek přitom současně přijímá signály z očí a proprioreceptorů (které souvisejí s polohou a pohybem). Když tyto informace nejsou v souladu s vyřazeným vestibulárním aparátem, dostáváme dokonalý recept na kinetózu.

Mozek se ovšem novému prostředí dokáže dokonale přizpůsobit. Ve svém případě jsem zjistil, že jakmile se organismus matoucí signály z vestibulárního aparátu naučil ignorovat, všechny problémy zmizely. Bylo to jako otočení vypínačem. Od chvíle, kdy jsem se druhého dne probudil, už jsem se cítil ideálně. Když se blížil konec mé mise, dokonce jsem se záměrně pokusil dosáhnout toho, aby mi bylo špatně. Stočil jsem se do klubíčka a požádal jsem Tima Kopru, aby mě na několik minut velmi rychle roztočil. Přitom jsem otáčel hlavou do různých směrů a snažil jsem se vyvolat nějakou reakci. Něco takového by mi na Zemi způsobilo mimořádnou nevolnost a závratě, ale vzhledem k tomu, že jsem byl již plně přizpůsobený životu ve vesmíru, téměř nijak mě to neovlivnilo. Ke svému překvapení jsem zjistil, že nevolnost prakticky nedokážu způsobit.

Otázka: S kým jste se v ISS nejdříve setkal, když jste otevřeli průlez?

Odpověď: Poté, co jsme se úspěšně připojili k vesmírné stanici, trvalo téměř dvě a půl hodiny, než jsme natlakovali spojovací port, dokončili kontroly úniku plynu, převedli loď Sojuz do režimu hibernace, převlékli se do leteckých kombinéz a připravili se na otevření průlezu. V té době Jurij poměrně intenzivně komunikoval s ruskými členy posádky vesmírné stanice (Sergejem Volkovem a Michailem Kornijenkem), protože hodně kontrol bylo potřeba koordinovat. V jednu chvíli však ruštinu v rádiu najednou přerušila angličtina s typickým přízvukem New Jersey. Ve vesmíru nás přivítal velitel ISS Scott Kelly a poté se nás mimochodem zeptal, co bychom si dali k večeři. Scott prohrabal pár kontejnerů s „extra“ pokrmy a vybral několik balíčků, které mohl vložit do mikrovlnné trouby, aby byly zahřáté ještě před otevřením průlezu.

Měl jsem v tu chvíli za sebou svůj první start s raketou, setkání s vesmírnou stanicí a adrenalinové spojení a najednou mi připadalo, že jsem se dostal až sem jen proto, abych si objednal jídlo jako v nějaké restauraci rychlého občerstvení. Poprosil jsem Scotta o sendvič se slaninou a nemohl jsem se ubránit úsměvu, protože mi celá situace připadala úplně bizarní. Krátce poté se příklop otevřel a Sergej, Michail a Scott (v tomto pořadí) nás srdečně přivítali na palubě Mezinárodní vesmírné stanice, kde jsme měli pracovně strávit následujících šest měsíců.

Než podrobně popíšeme život a práci v ISS, vrátíme se trochu zpět a podíváme se na přípravu, kterou astronauti procházejí. Co skutečně potřebují umět účastníci dnešních vesmírných misí? Odpověď vás možná překvapí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zeptej se astronauta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.