Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ing. Hana Lipovská

Kdo chce naše peníze?
Ekonomie bez politické korektnosti

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6896. publikaci

Odpovědný redaktor Petr Novák
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Ilustrace v knize Marek Douša
Počet stran 208
První vydání, Praha 2018
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2018

ISBN 978-80-247-2668-7 (ePub)
ISBN 978-80-247-2679-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-0679-0 (print)

O autorce

Ing. Hana Lipovská

Absolvovala obor Hospodářská politika na Ekonomicko-správní fakultě Masarykovy univerzity, kde dále působí na Katedře ekonomie. Jako analytik spolupracuje s Institutem Václava Klause. Je autorkou či spoluautorkou řady odborných i popularizačních článků a knihy Moderní ekonomie: Jednoduše o všem, co byste měli vědět (Grada Publishing, 2017). Za svoji odbornou práci byla oceněna například Cenou rektora Masarykovy univerzity nebo Cenou profesora Františka Vencovského pro mladé ekonomy do 35 let (za stať Fiskální placebo). Působí v celorepublikovém představenstvu České společnosti ekonomické a ve výkonném výboru její brněnské pobočky, je rovněž členkou The American Economic Association a Jednoty českých matematiků a fyziků.

Předmluva

Dočetl jsem knihu, kterou právě otvíráte. Byl jsem požádán mladou autorkou, abych napsal předmluvu: „Vás nejspíš zaujme sedmá, závěrečná kapitola, ale o tu mi právě tolik jde.“ Vyrozuměl jsem, že prvním šesti kapitolám se nemusím nijak zvlášť věnovat. Autorka téměř o dvě generace mladší – to je (zvláště dnes, kdy technický pokrok zcela změnil svět) výzva.

První, co bych čtenářům řekl, je, že mě překvapilo, jak pevně platí dobře mi známé fáze našeho osobního zrání a s ním spjaté sebehodnocení. Autorka se nachází v situaci, kdy s hrdostí vyzdvihujeme to, co považujeme za silné, i když jsme se toho sotva na špičkách a ve výponu letmo dotkli, a za celkem nezajímavé to, kde leží skoro veškerá síla díla.

Prvních šest kapitol je skvělé čtení. Text je věcný a vtipný, je napsán jednoduchým stylem výkladovým (jak tento styl označil Vilém Mathesius), a proto se čte snadno a je dobře sledovatelný i pro neodborníka. Tomu vychází vstříc i potřebným etymologickým výkladem slov, která se stala ekonomickými termíny. To je podstatné a dnes bezpodmínečně potřebné, protože bez znalosti významu slov nejde ani druhému porozumět, ani cokoli rozumného říct. Neměl jsem zatím v ruce učebnici ekonomie pro výchovu k občanství tak dobře napsanou, jako první kapitola této knihy. Další bych mírně upravil, aby byly méně odborně náročné a méně polemické, ale o to zde nejde. Myslím, že by mohla tato kniha mnoha lidem otevřít oči, ba co dím, odstranit šedý zákal, který nám způsobují ideologové všeho druhu. Takové prozření přináší lidem zklidnění, umožňuje orientaci a chrání je před pádem do bůhví čeho.

Předsevzal jsem si, že neupadnu do návyku psát recenze a oponentní posudky, když mám napsat předmluvu. Jednu zcela konkrétní věc však uvedu, protože je pro čtenáře důležitá. Autorka nejméně na dvou místech říká, že ekonomie je ars et scientia (umění a věda). K mému prvnímu skutečnému setkání s ekonomy a ekonomií došlo, když jsem byl členem vládního kabinetu. Zásadním poznáním pro mne bylo, že ekonomové myslí a vyjadřují se ve křivkách.

Jde o zvláštní způsob myšlení, který stojí vedle myšlení modo verbali, nebo chcete-li modo linguistico, modo geometrico a modo calculi, čili mathematico. Při setkání se skutečnými ekonomy si to musím uvědomit. Oni prostě myslí jinak a většinou to v nějaké míře přenášejí i mimo své odborné úvahy. Myšlení v křivkách (nebudu raději užívat latinské označení) v sobě má velkou estetičnost. Křivky jsou ladné a krásné, nebo pokřivené, nehezké až i děsivé. Podle křivek na EKG se pozná zdravé nebo poškozené srdce. Křivka horizontu je rovněž různá, jednou naději vzbuzující, podruhé varovně zubatá. V každém případě jde o křivky, které nám říkají, jak (rychleji či pomaleji) a kam máme jít.

Tím, co jsem řekl o síle prvých šesti kapitol a o kapitole závěrečné, není řečeno, že sedmá kapitola žádnou sílu nemá, ergo je slabá. Má nesmírnou sílu mladé odvahy a čisté touhy. Autorka ví, že obrana rozumu je současně i obranou svobody a nejpodstatnějšího rysu našeho lidství – zodpovědnosti. Její touha po pravdě ji vede k tomu, aby ji hledala, nacházela a dále hledala. O tom explicite mluví. Ale implicite tu najdeme i to, že pravdu nelze vlastnit, nesmí se s ní kejklit, musí se přijmout, nikoli ji udělat, předepsat ani nařizovat. A za všech okolností ji hájit. To také činí touto knihou, která mně, muži již starému, přinesla radost v bezútěšné poušti degradace člověka, která nás obklopuje. Člověkem totiž jsem a nechci být číslem. Chci žít a zemřít jako člověk, ne jako cifra, byť vysoce oceněná titulem „zanedbatelná statistická odchylka“.

Petr Piťha

Úvod

Znovu a znovu se vynořují falešní spasitelé, kteří nám slibují skvělý nový svět. Svět, ve kterém budeme více vydělávat a méně pracovat, svět, ve kterém bude oběd zadarmo, svět, ve kterém nebudou hospodářské krize, svět, ve kterém nebude nezaměstnanost, svět, ve kterém nebude nespravedlnost, svět, ve kterém nebude chudoba. Svět, který nikdy neexistoval, neexistuje a existovat nemůže.

Znovu a znovu upadáme v pokušení příslibům skvělého nového světa věřit. Snad proto, že ve skrytu duše v nás přežívá dětská čistá důvěřivost. Přesvědčení, že to s námi přece nemohou myslet špatně.

Jen v uplynulých sto letech sliby skvělého nového světa přivedly Evropu – a spolu s ní i naši zemi – nejprve pod zločinnou nadvládu německého nacismu, poté do sovětského socialismu a dnes do rozkolísané a stále více svazující evropské integrace.

Sliby se mění, jejich podstata však zůstává stále stejná. Vysoké mzdy, bezhotovostní ekonomika, základní nepodmíněný příjem, dotace, společná evropská měna nebo nové léky na ekonomickou krizi jsou písní sirén, které nás vábí k útesům nesvobody a chudoby. Přesto se vždy znovu a znovu dává do pohybu dav těch, kdo falešnému pozlátku slibů uvěří. Stáváme se tak, jako už mnohokrát v naší historii, nedobrovolnými účastníky velkolepého pochodu lumíků.

Lumíci, malí severští hlodavci podobní morčatům, se v některých jazycích stali symbolem stádního chování. Stali se smutnými hrdiny mýtu o pochodu lumíků. Co mýtus vypráví?

Čas od času se v norské tundře lumíci vydají na pochod. My lidé nevíme, jak se mohutná vlna pochodujících lumíků zvedá. Nevíme, co způsobí, že první lumík vstane a postaví se do čela svých druhů. Nevíme, co se odehrává v mysli lumíků, kteří se za něj zařadí do zákrytu. Jdou poslušně, jdou radostně, jdou jeden za druhým za svým vůdcem, až dojdou na kraj strmého útesu. Stále stejně poslušně pokračují v pochodu – a tak spáchají hromadnou sebevraždu.

Prostý mýtus, a přece přináší více otázek než odpovědí. Proč lumíci vyrazí na pochod? Jaký příslib lepších zítřků je přinutí vstát a jít? Skočí do propasti i lumík kráčející v čele, nebo své druhy pouze navede na scestí a sám se vrátí do bezpečí tundry?

Usmíváme se povýšeně nad hloupostí a stádností malých lumíků. Usmíváme se, abychom se sami vzápětí vydali na pochod. Jednou jdeme poslušně za lumíkem, který nás přesvědčuje, že naší budoucností je tvrdé jádro eurozóny. Podruhé pochodujeme tam, kde nám slibují skvělý nový svět, ve kterém nebude existovat hotovost. Jindy se vydáme za chimérou sladkého nicnedělání ve světě státem garantovaného základního nepodmíněného příjmu. Čtvrtý lumík nabízí snadný život na dluh. Pátý nevidí smysl v existenci rodiny ani národa. Šestý chce léčit krizi tištěním peněz a sedmý nás láká na vyšší mzdy pro všechny.

Malí mazaní lumíci se v posledních letech vynořují ze svých děr. Apelují na rozum i cit, na smysl pro solidaritu i rovnost, jen aby sešikovali dostatečně velký zástup. Každým dnem vyrazí na pochod. Jejich cílem je stále stejný útes. Útes, ze kterého se padá do bezedného moře nesvobody a státních zásahů. Moře, ve kterém se daří velkým dravým žralokům. Tam, kde si diktují pravidla žraloci a piráti, však nejsou vody pro rybáře bezpečné. Právě z takového útesu, právě do takových vod jsme spadli už opakovaně, nejbolestněji v roce 1938 a 1948.

Máme proto snad propadat strachu, beznaději a zoufalství?

Ne. Nemáme právo na pohodlnost strachu a sebelítosti. Nemáme nárok na beznaděj. Nemáme čas na zoufalství. Vždyť i mýtus o lumících je jen a jen obyčejným mýtem. Lumíci v živé přírodě přece nejsou tak hloupí, aby páchali hromadnou sebevraždu. I oni mají pud sebezáchovy. Zůstávají tak pouze symbolem, varováním před bezhlavým a tupým přikyvováním nebezpečným lákadlům.

Nemusíme pochodovat, pokud nechceme. Nemůžeme pochodovat, pokud pochopíme, jak skutečně funguje ekonomie a ekonomika. Nesmíme pochodovat, pokud si chceme zachovat svobodu, pokud máme stále víru v nejzákladnější hodnoty, na nichž naše společnost spočívá.

Tato knížka vznikla jako rukověť ekonomie pro všechny, kdo se nechtějí stát součástí mýtu o lumících. Pro všechny, kdo se do zástupu lumíků nezařadili. Pro všechny, kdo stále váhají a kladou si otázky. Pro všechny, kdo už sice vyrazili na pochod, ale zatím nedošli na okraj útesu.

Ještě je čas.

Pravdu můžeme hledat jenom v dialogu. Z celého srdce si vážím desítek hodin rozhovorů s těmi, kdo mi pomáhali neupadnout pohodlně v pochodující dav lumíků, kdo se mnou neúnavně diskutovali, kdo pro mě měli vždy připravenu užitečnou kritiku. Bez nich by tato kniha nevznikla a právě jim tak patří moje upřímné poděkování.

Děkuji tedy:

Ing. Janu Borgulovi,

prof. Ing. Karlu Dybovi, CSc.,

RNDr. Azize Jamborové,

Mgr. Dominikovi Janků,

Janě Kratochvílové,

PhDr. Daně Lipovské,

Ing. Ivo Lipovskému,

Zuzaně Majerové Zahradníkové,

Mgr. Heleně Mallotové,

S. M. Bc. Maxmiliáně Myslivcové,

Ing. Petru Musilovi, Ph.D.,

Mgr. Kláře Pernicové,

Mgr. Davidu Petrlovi,

RNDr. Vlastě Svobodové,

JUDr. Jindřišce Šedové, CSc.,

a především všem mým kritikům.

Za obětavou pomoc při přípravě knihy děkuji nakladatelství Grada, zvláště pak šéfredaktorce Ing. Kateřině Ščudlíkové, redaktorce Mgr. Lucii Markové a Monice Srchové.

Knihu věnuji s úctou a vděčností třem (nejen svým) učitelům: P. Josefu Fasorovi, in memoriam, prof. Ing. Václavu Klausovi, CSc. a Mons. prof. PhDr. Petru Piťhovi, CSc.

V Brně, 2. března 2018

Hana Lipovská

1. KAPITOLA

Mzdy
a produktivita práce

Hoden je dělník své mzdy.

(Luk 10:7)

Proč máme tak nízké mzdy?

Stěžoval si už někdy někdo na to, že má příliš vysokou mzdu? Znáte někoho, kdo šel požádat šéfa, aby mu mzdu snížil? V lepším případě jsme se svou výplatou spokojeni. Většinou jsme však ve skrytu duše přesvědčeni, že bychom si zasloužili více. Vždy pak víme, že bychom vyšší výplatu dokázali využít. Proč bereme tak málo?

Slovo mzda se do češtiny dostalo ze staroindického midha, neboli cena za vítězství v závodě. Kromě mzdy dostáváme také plat nebo výplatu od slova platit, které má kořeny v plátnu. Právě plátno se ostatně jako platidlo na našem území údajně používalo. Mzda i plat jsou naším výdělkem, neboť je dostává člověk, který dělá. Noblesněji zní gáže, neboli služné, které dostávají především umělci a sportovci. Francouzské gage (zástava) má ostatně společný původ s anglickou mzdou – wage. Gáže se vyplácela člověku, kterého jsme angažovali, tedy najali za plat. Vše dohromady pak tvoří naši odměnu, tedy to, co se dává výměnou za práci nebo službu (z munus, což znamená služba, povinnost i dar).

Už etymologický původ našich mezd, platů a výdělků vůbec ukazuje, že mzda je cenou naší práce, odměnou za naši službu. Mzda by pak podle intuitivní představy měla pokrývat naše životní náklady. Měla by nás uživit. Takové konstatování je však více přáním než návodem na určení její výše. Základní životní potřeby jsou dnes výrazně vyšší než základní životní potřeby na konci 19. století.[1] Dnešní chudý má k dispozici léky nebo technologie, o nichž se našim předkům nesnilo. Na druhou stranu ve viktoriánské éře měly i méně bohaté rodiny služebnictvo, respektive zaměstnávaly pomocnou pracovní sílu. Půvabně to popisuje královna detektivek Agatha Christie ve svém Vlastním životopise, kdy zmiňuje život své rodiny po smrti tatínka: navzdory výraznému snížení životní úrovně si jejich domácnost stále mohla dovolit kuchařku a služku. Určit základní životní potřeby je tak téměř nemožné.

V této souvislosti se připomíná údajná zásada Henryho Forda: „Každý dělník má dostávat tak vysokou mzdu, aby si mohl dovolit koupit Ford T“. Když 5. ledna 1914 oznámil Ford zdvojnásobení dělnických mezd pro všechny muže-zaměstnance, kterým k 1. lednu bylo alespoň 22 let, byl okamžitě nazván socialistou i hrdinou dělnictva.[2] Fordovi ovšem nezáleželo (jen) na zabezpečení vysoké úrovně svých dělníků. Netajil se tím, že ze svých zaměstnanců chce vytvořit i své zákazníky. Věděl, že vyšší náklady na mzdy se mu vrátí zpět, jakmile si jeho dělníci právě u něj Ford T koupí.

Jak vysoká má být mzda?

Mzda vydělaná prací dospělého muže by měla dostačit na vydržování průměrné rodiny se všemi jejími starostmi. Měla by stačit nejen na potravu a oděv pro ženu a děti, nýbrž i na případnou nemoc, úraz nebo nezaměstnanost. Měla by krýt výlohy vzdělání a poskytnout možnost úspory pro stáří.

Leonard Hobhouse: Liberalism (1914)

Mzda vzniká jen v lidské společnosti. Je důsledkem naší vzájemné závislosti a dělby práce. Robinson na pustém ostrově mzdu nepotřebuje. Právě mzda je však také nástrojem, který umožňuje rozdělovat vyrobené bohatství společnosti mezi jednotlivé pracovníky. Mzda je proto pro většinu z nás jednou z nejdůležitějších cen v našem hospodářství. Je cenou naší práce.

Zaměstnavatelé proti zaměstnancům

Proč zaměstnavatel neplatí zaměstnanci podíl na zisku? Nebylo by spravedlivé, aby se podnikatel dělil se zaměstnanci o plody jejich práce? Vždyť nic, co podnik vyrobí, by bez nich neexistovalo.

Tento starý a stále znovu vznášený požadavek je sice pochopitelný, nicméně nepřesný. Řekněme, že by zaměstnanci dostávali mzdu vyplácenou přímo ve výrobcích svého podniku: v čokoládě, pivu, automobilech. Jak velkou hromadu výrobků by vyrobili, kdyby neměli k dispozici kapitál? Kolik bochníků chleba by zaměstnanci pekáren dokázali upéci bez pece, bez mouky a vajec? Kolik automobilů by vyrobil dělník v Mladé Boleslavi bez montážní linky a tovární haly? A naopak: kolik bochníků chleba by dokázal vyrobit samotný kapitál pekárny, samotná pec, jen s použitím surovin, ale bez rukou pekaře?

Stejně jako mrtvý stroj nemůže sám o sobě vytvořit naprosto nic, nic nevznikne ani činností pouhého lidského ducha. Stroje ve výrobě jsou jako golem: pracují, až když jim člověk vloží do úst šém. Kapitál bez práce nic nevytvoří, práce bez kapitálu je bezmocná. Jestliže tedy kapitál potřebuje práci a práce potřebuje kapitál, pak se vzájemně potřebuje i zaměstnavatel a zaměstnanec, podnikatel a pracovník, mzda a renta. Jeden bez druhého nemohou existovat.

Lépe si vzájemnou závislost práce a kapitálu představíme na příkladu živnostníka, který má vlastní dílnu bez zaměstnanců. Část výdělku mu slouží k úhradě provozu dílny: k placení elektřiny, oprav strojů, nákupu materiálu a podobně. Zbylá část je jeho odměna. Dělí výdělek na dvě stejné části, nebo spíše tak, aby zajistil dlouhodobé a rozumné fungování svého malého podniku? Je (sám sobě) vykořisťovatelem, pokud investuje do podniku více než do svého vlastního bydlení?

Pokud se ptáme, co by zaměstnavateli udělalo, kdyby nám trochu přidal, musíme se zároveň ptát, co by to udělalo jeho podniku. Možná, že nás to zajímat nemusí. Co je nám ostatně po ziscích podnikatele? Mějme však na paměti, že pokud podnik rozdělí veškerou mzdu mezi své zaměstnance, nebudou mít za několik let kde pracovat. Stroje se bez nutné údržby zastaví a výroba skončí. Dnes snad žádného zaměstnavatele nenapadne, že by pro něj lidé mohli pracovat zadarmo, bez nároků na mzdu. Ví, že bez pracovní síly jeho podnik skončí. Každá práce a každé podnikání je tak založeno na neustálé spolupráci. Tím, že proti sobě budeme stavět práci a kapitál, ničeho dobrého nedocílíme.

Naše touha po spravedlnosti, jakkoli ji neumíme popsat a zachytit, je silnější než zkušenosti. Rádi proto slyšíme myšlenku: ať tedy alespoň dávají zaměstnavatelé lidem podíl na zisku! Když se podniku daří, když hospodářství roste, musí z toho mít přece prospěch i každý z nás. Když měl sedlák větší úrodu obilí, měl také více mouky, mohl péct více chleba a krmit více dobytka. Nezapomínejme však, že jeho spotřeba v dobrých letech nerostla stejně rychle jako úroda. Věděl, že něco z přebytků musí ponechat na roky hubené. Pokud chceme po podnikateli, aby nám dal pevný podíl na zisku, pak se budeme muset v době recese smířit i s podílem na ztrátě. Tím ovšem ztrácíme největší výhodu zaměstnaneckého poměru oproti podnikání: jistotu pravidelné mzdy, vyplácené v předem určené výši na náš bankovní účet. Skutečně chceme být podílníky firem v dobrém i zlém?

Tak, jako by bylo naivní požadovat pro zaměstnance místo mzdy podíl na zisku, bylo by naivní tvrdit, že všichni zaměstnavatelé ráno vstávají a večer uléhají se starostí o blaho svých zaměstnanců. Samozřejmě, chtějí maximalizovat zisk. Jinak by nepodnikali (a tedy, spěcháme dodat, ani nikoho nezaměstnávali). Bezpochyby nalezneme zaměstnavatele (a není jich málo), pod kterými je „služba zlá, výdělek malý a život těžký“. Extrémem je pak arogantní výkřik, který se čas od času ze zaměstnavatelských kruhů ozývá: „Pokud zaměstnanec není spokojen se mzdou, ať (si) jde jinam!“

Nejsme jen pouhé hmotné body na straně poptávkové a nabídkové křivky. Naše rozhodování je přece jen o něco složitější než v učebnicových modelech. Změnit práci v malém městě není snadné. Dojíždění je časově i finančně nákladné, pro maminku s malými dětmi neschůdné. Je možné, že ve vzdáleném okresním městě by zaměstnanec na stejné pozici pobíral vyšší mzdu. Často by ovšem tato mzdová prémie celá padla na uhrazení cesty mezi prací a domovem.

Vize horníků nebo švadlen rekvalifikovaných na programátory zůstávají ve sféře snů, nikoli skutečnosti. Ne každý má také dostatek odvahy, trpělivosti, energie, nápadů, zkušeností nebo pevného rodinného zázemí, aby se pustil do vlastního podnikání. Svět, ve kterém žijeme, zkrátka není ideální. Přesto se většinou domluvíme. Tím skutečným problémem, kvůli němuž máme mzdy nižší, než bychom mít mohli – a výrazně nižší, než bychom chtěli – je klín, který mezi zaměstnance a zaměstnavatele vráží stát. Daně a sociální i zdravotní odvody jsou samozřejmě pro fungování naší současné společnosti nezbytné, jakkoli to nikoho z nás netěší. Čím vyšším daním a odvodům však naše práce podléhá, tím více musí zaměstnavatel zaplatit – a tím méně my sami dostaneme na účet.

Společný nepřítel

Propast mezi částkou, kterou musí zaplatit zaměstnavatel, a částkou, kterou dostane zaměstnanec, naznačuje zjednodušený příklad. Řekněme, že práce prodavačky stojí zaměstnavatele 17 500 Kč. Samotná prodavačka ovšem na svém bankovním účtu uvidí o 6485 Kč méně: pouhých 11 015 Kč. Předpokládejme dále, že zaměstnavatel bude chtít prodavačce zvýšit mzdu o zhruba 1500 Kč na 12 500 Kč. Při tomto zvýšení mzdy se však z jeho hlediska práce prodavačky prodraží o 2900 Kč v důsledku dalších 1400 Kč, které musí zaplatit na odvodech. Dost možná, že zaměstnavatel není vykořisťovatel nebohého zaměstnance, nýbrž jen člověk, který v rámci existujícího systému dělá, co může.[3]

Daň z příjmu fyzických osob a odvody na sociální a zdravotní pojištění se přitom paní prodavačce nespoří na nějakém jejím soukromém osobním účtu. Okamžitě se totiž rozpouštějí do státních výdajů. Peníze, které ze mzdy odvádíme do státního rozpočtu, nejsou nijak označeny. Naše tisícikoruny neputují na náš vlastní důchodový účet nebo na náš vlastní účet u zdravotní pojišťovny, nýbrž do společné státní pokladny, ze které jsou dále přerozdělovány. Nejsou součástí našich osobních příjmů, nýbrž příjmů státních, jež slouží k financování státních výdajů. Tento systém je pochopitelný – stát nemá žádné své vlastní peníze. Na společné školství, zdravotnictví či infrastrukturu se tak skládáme prostřednictvím daní.

Do jednoduchého vztahu zaměstnanec-zaměstnavatel tak nutně vstupuje ještě poněkud neviditelný (ale o to více pociťovaný) stát. Při současném systému zdanění práce je to však právě zaměstnavatel, kdo na sebe musel vzít nevděčnou roli drába, který nutí lidi pracovat na státním. Proklínaným zlotřilcem je v očích mnohých právě on – neboť stát s jeho příjmy a výdaji máme tendenci nevidět (přestože jeho služby denně používáme).[4]

Kdo vydělává průměrnou mzdu?

Průměrný Čech neexistuje, průměrný Čech proto ani nepobírá průměrnou mzdu. Nižší než průměrnou mzdu dostávají zhruba dvě třetiny Čechů. Z hlediska věkových skupin berou nižší než průměrnou mzdu zejména pracovníci mladší třiceti let. Průměrnou a nadprůměrnou mzdu pak nejčastěji vyplácejí zaměstnavatelé v Praze a Středočeském kraji. U nejvyšších příjmových skupin přitom významnou složku mzdy tvoří odměny. V případě dejme tomu vrátných tvoří odměny méně než 5 % mzdy, zatímco u řídících letového provozu (kteří patří k nejlépe placeným zaměstnancům v České republice) tvoří odměny více než polovinu mzdy. To samé platí též pro průměrný plat, tedy odměnu za práci vykonávanou ve veřejném sektoru. Platy jsou však více nivelizované, rozdíly mezi nimi nejsou tak výrazné jako u mezd.

Průměrná hrubá měsíční mzda

Český statistický úřad počítá průměrnou hrubou mzdu jako podíl mzdových prostředků včetně příplatků za přesčasy, náhrady, mzdy nebo odměny, připadající na jednoho zaměstnance na měsíc (zdroj: ČSÚ, Průměrná mzda a evidenční počet zaměstnanců – Metodika, 2017).

Český statistický úřad při zavádění průměrné hrubé měsíční mzdy ovšem přispívá k matení pojmů. V běžné řeči sice mluvíme o mzdě a platu jako o synonymech, nicméně mzda je vyplácena pouze v soukromém sektoru, zatímco plat dostávají zaměstnanci státu, obcí či krajů nebo příspěvkových organizací. Zdravotní sestra, která pracuje u soukromého lékaře, dostává mzdu. Pokud ovšem nastoupí do krajské nemocnice, bude jí zaměstnavatel posílat plat.

Český statistický úřad však průměrnou hrubou měsíční mzdu počítá dohromady ze všech mezd i platů.

Spíše než průměrná mzda by nás měl zajímat medián mezd a platů. Představme si, že postavíme všechny zaměstnance vedle sebe podle výše jejich příjmu – od nejnižšího po nejvyšší. Poté generálnímu řediteli, který bude v řadě reprezentovat nejvyšší příjem, zdvojnásobíme výplatu. Průměrný příjem všech zaměstnanců se výrazně zvýší, jejich medián[5] se však nijak nezmění. Medián dělí všechny zaměstnance na dvě stejně velké skupiny – ti vlevo od něj mají mzdu nižší než on, ti po pravici pak vyšší.

Tabulka 1: Příklad výpočtu průměrné a mediánové mzdy (v korunách)

Uklízečka

Kuchařka

Pokladní

Fakturant

Elektromechanik

Softwarový vývojář

Řídící letového provozu

14 342

17 291

18 352

22 789

28 887

59 146

157 701

Řekněme, že v jednom domě bydlí sedm zaměstnanců se mzdami uvedenými v tabulce 1. Mediánem je fakturant: právě tři lidé (uklízečka, kuchařka a pokladní) berou méně než on, a právě tři lidé (elektromechanik, softwarový vývojář a řídící letového provozu) pobírají mzdu vyšší. Vyšší než průměrnou mzdu (ta v tomto případě činí 45 501 Kč) však v domě pobírají pouze dva zaměstnanci – vývojář a řídící letového provozu. Když řídícímu letového provozu vzroste mzda o čtvrtinu, medián se nezmění, avšak průměrná mzda vzroste o 12 % na 51 133 Kč.

Obrázek 1: Rozložení mezd a platů podle podílu zaměstnanců, kteří je pobírají

Zdroj: Informační systém o průměrném výdělku, 2017

Jak je ale možné, že někteří zaměstnavatelé jsou schopni platit více než ti ostatní? Když jeden německý obchodní řetězec v České republice zvýšil nástupní mzdy o 25 %, okamžitě vyvstala otázka, proč neplatí svým zaměstnancům více i jeho konkurenti. Vysvětlení je jednoduché: pracovníci v tomto obchodním řetězci vykonávají jinou práci než jejich kolegové v dalších supermarketech. Mimo jiné například souhlasí s tím, že budou respektovat rozpis směn, případně vykonávat i práci, která nezapadá do pracovní náplně pokladní. Pracovníci, kteří potřebují vyzvednout děti ze školy, tak v mnoha případech přijmou raději nižší mzdu. Srovnávat můžeme pouze srovnatelné.

Českým dělníkům francouzské mzdy!

Francie patří spolu s Řeckem, Itálií a Španělskem k zemím s největší mírou nezaměstnanosti v rámci Evropské unie. Mezi mladými ve věku 15–24 let je ve Francii nezaměstnaný dokonce každý čtvrtý. Francouzský vládní dluh se blíží 100 % hrubého domácího produktu. Pomaleji než francouzské hospodářství dnes roste pouze Řecko.

Proti nemocné Francii pak stojí státy střední Evropy. Nezaměstnanost v zemích Visegrádské čtyřky je dvakrát (v České republice dokonce třikrát) nižší než ve Francii. Nižší je i daňové zatížení a povinné odvody ze mzdy. Zatímco ve Velké Británii celkové odvody činí 13,8 % mzdy, v Německu 19,4 % a v celé Evropské unii průměrně 23,2 %, ve Francii dosahují 45 %. Povinná minimální mzda je pak po zohlednění parity kupní síly v zemích V4 dvakrát nižší než ve Francii (1480 €, tedy zhruba 38 500 korun měsíčně při pětatřicetihodinovém pracovním týdnu).

Bývalý bankéř Macron bezpochyby zná vztah mezi cenou práce a mírou nezaměstnanosti. Ví, že uměle vysoká cena práce nezaměstnanost zvyšuje. Ví, že cestou k oživení ekonomiky je snížení daňové zátěže, respektive nižší reálné mzdy. Tato cesta je ovšem ve Francii politicky neprůchodná (ne nadarmo tráví Francouzi, spolu s Kypřany, stávkami nejvíce času v rámci EU).

Macron proto předložil v roce 2015 ještě jako ministr hospodářství „Loi Macron“, neboli „zákon o podpoře růstu, ekonomických aktivit a rovných příležitostí“. Tento zákon je u nás dobře známý především dopravním společnostem. Přikazuje jim, aby řidičům, kteří vykonávají přepravu z Francie či do Francie, platily alespoň francouzskou minimální mzdu 9,76 eur (254 korun) za hodinu. Řidičům, kteří se nemohou prokázat francouzsky psaným dekretem zaručujícím tento příjem, hrozí vysoké pokuty.

Ministr Macron tvrdil, že levná pracovní síla z východu představuje nekalou konkurenci pro francouzského pracovníka a musí být proto omezena. S tímto programem také v roce 2017 vyhrál prezidentské volby. Stejný argument „sociálního a mzdového dumpingu“ používá, když po zahraničních firmách požaduje, aby svým pracovníkům na území Francie platily „francouzské“ mzdy. Chce tak Macron pomoci českým pracovníkům? Nebo jen racionálně hájí zájmy svých voličů?

Na první pohled vypadá jeho požadavek logicky a velkoryse. O to více, když jej podpořily i německé odbory. Ekonoma však musí zajímat nikoli to, co je vidět na první pohled, ale to, co zůstává našim zrakům skryto.

Konkurenční výhodou zemí střední a východní Evropy je levná, ale kvalifikovaná pracovní síla. Pokud by se Evropský parlament rozhodl přikázat českým či polským podnikům zdražení práce, bylo by to paradoxně stejně ničivé, jako kdyby špičkovému chirurgovi přikázali, aby neoperoval lépe než jeho konkurenti.

Obětí těchto opatření by v konečné fázi byli právě čeští či slovenští pracovníci. Právě jim by „francouzské“ mzdy vzaly práci. Krátkodobý a krátkozraký prospěch z těchto opatření by měli pracovníci francouzští, rakouští nebo němečtí, nikoli čeští. Ostatně proto (a jen proto) německé odbory a rakouští i francouzští politici růst našich mezd tak vehementně podporují.

Umělé navýšení mezd samo o sobě naši životní úroveň nezlepší. Vyšší mzdy bez odpovídající vyšší produkce by vedly pouze k dalšímu zdražování. Důstojných vyšších mezd lze dosáhnout pouze snižováním regulace, snižováním daňové zátěže, snižováním nesmyslných dotací, snižováním sociálního státu.[6] Růst mezd bez zvýšení produkce by pro Francii znamenal vítězství jako u Slavkova, ale pro české pracovníky by to bylo Waterloo.

Co je to produktivita práce?

Ničím nerozzlobíte pracovitého (a pracujícího) člověka tolik, jako když vysvětlíte nízké české mzdy nízkou produktivitou práce. Copak pracujeme méně produktivně než Němci? Copak česká učitelka hůře učí, lékař hůře léčí a prodavačka pomaleji prodává než jejich bavorští kolegové?

Kořenem nedorozumění je odlišné používání slova „produktivita“ v ekonomii a v běžném životě. V běžném životě je produktivnější ten, kdo vyrobí za pracovní dobu více. Symbolem takové produktivity práce by byl sovětský úderník Stachanov, který měl údajně v roce 1935, vyzbrojen jen svou sbíječkou, vyrubat za pět hodin čtyřicet pět minut 102 tun uhlí. Produktivita práce, v níž za Německem zaostáváme, se ovšem počítá úplně jinak.

Produktivita práce

Pro účely mezinárodního srovnání se produktivita práce počítá jako hrubý domácí produkt (HDP) vydělený počtem všech zaměstnaných lidí. Druhou možností je počítat produktivitu práce jako HDP vydělený počtem odpracovaných hodin.

Hrubý domácí produkt je tržní hodnota veškerého zboží a služeb vyrobených v hospodářství za jeden rok. Zahrnuje veškerou spotřebu českých domácností (od nákupu zubního kartáčku přes výdaje na kadeřnici až po koupi nového automobilu), investice podniků (zařízení výrobní linky, koupi bagru, ale také nové byty a domy), vládní výdaje (platy učitelů či lékařů, stavba dálnice nebo oprava železnice) a čisté exporty (o kolik více jsme do zahraničí vyvezli, oproti tomu, co jsme dovezli).

Český hrubý domácí produkt v roce 2016 činil 4773,2 miliard korun, ve stejném období jsme podle Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj (OECD) odpracovali 9,3 miliard hodin. Produktivita práce tedy činila 4773,2 ÷ 9,3 = 513 Kč.

Všimněme si, že tato produktivita práce nezávisí jen na tom, jak rychle nebo jak dlouho pracujeme. Úvodní věta Beethoveny „Osudové“ trvala pod taktovkou sira Johna Eliota Gardinera 6 minut 39 sekund, zatímco Boulezovo provedení trvalo 9 minut a 14 sekund. Znamená to, že byl Gardiner produktivnější a měl tedy dostat o 40 % vyšší mzdu než Boulez? Asi stěží, ledaže by byl zároveň schopen díky časovým úsporám odehrát více koncertů a vydělat si tak více.

Jeho mzda bude záviset na tom, kolik zboží a služeb (resp. jaké hodnoty) dokáže jeho země vyrobit. Pokud je „hromada všech statků“ velká, pak si z ní za své „poukázky“ (peníze) může odnést více. Pokud by tedy v extrémním případě Boulez dirigoval orchestr ve Švýcarsku a rychlejší Gardiner v Albánii, patrně by nás nepřekvapilo, že by Gardinerova mzda byla nižší než Boulezova.

Obrazně řečeno: produktivita závisí na tom, kolik šťávy je země z citronu schopna vymačkat, nikoli na úsilí, které musíme na lisování citronu vynaložit.

Řekové odpracují ročně průměrně 2030 hodin, zatímco Němci 1364. Řecký zaměstnanec ovšem za rok vyrobí hrubý domácí produkt v průměrné hodnotě 42 664 € oproti německému zaměstnanci, který vyrobí HDP v hodnotě 72 119,5 €. Němec tak pracuje o třetinu méně času a zároveň vyrobí o 70 % více než Řek. Jeho produktivita je proto 2,5krát vyšší.

Vyšší produktivitu tak má ekonomicky silnější země, která dokáže svoji produkci vyrobit za kratší dobu. Produktivita práce proto nezávisí jen na pracovním úsilí, schopnostech či vzdělání pracovníků, ale také na dostupnosti kapitálu a technologií.

Člověk, který sklízí brambory jen pomocí motyky, musí jistě vynaložit více úsilí než řidič bramborového kombajnu. Jistě není líny či neschopný, nicméně práce na bramborovém lánu mu bude trvat výrazně déle. Pokud by mzdu zemědělce s motykou i řidiče kombajnu představovaly brambory, které za den nasbírali, je zřejmé, že člověk s motykou by jich dostal výrazně méně. Jeho nižší produktivita by se odrazila v nižší mzdě. Na druhou stranu kombajn byl zřejmě dražší než motyka, jeho majitel na něj musel déle šetřit: pro růst produktivity je proto nutná dostupnost kapitálu a technologií.

Závěry z tohoto idealizovaného příkladu samozřejmě platí i pro srovnání české a německé ekonomiky. Zatímco průměrný ekonomicky aktivní Němec odpracuje ročně méně než 1400 hodin, Čech pracuje bezmála 1800 hodin. V letech 2000–2015 jsme v práci strávili průměrně o třetinu více času než Němci, přesto je naše produktivita stále výrazně nižší. Německá produktivita práce v letech 1993–2016 přitom vzrostla jen o 36 % ve srovnání s českým růstem o 80 %. Ještě v roce 1993 česká produktivita práce dosahovala jen 43 % německé produktivity, v současnosti tvoří téměř 60 % (viz obrázek 2).

Produktivita práce tedy nesouvisí s naší pracovitostí nebo nepracovitostí. Přesto však částečně vysvětluje, proč máme relativně nízké mzdy.

Parita kupní síly

Parita (tedy rovnost) kupní síly ukazuje cenové rozdíly mezi jednotlivými zeměmi. Když chceme srovnat mzdy v České republice a Německu, nestačí nám přepočítat českou mzdu na eura. Vzhledem k vyšší cenové hladině totiž koupíme v Německu za jedno euro méně než v České republice za 25,50 Kč.

České mzdy a německá produktivita

Německá produktivita práce je zhruba o 26 % vyšší oproti průměru EU, česká produktivita je naopak o 26 % nižší.

Obrázek 2: Vývoj produktivity v České republice a Německu (hodnota jedné hodiny práce v amerických dolarech zohledňující rozdíly v cenové hladině)

Zdroj: OECD 2017 (vlastní zpracování)

Máme tedy trpět komplexem méněcennosti? Zajímavý pohled poskytne srovnání bývalého západního („starého“) a východního („nového“) Německa. V zemích bývalého východního Německa byla produktivita práce po znovusjednocení zhruba o polovinu nižší než v zemích západního Německa. V obou částech Německa je přitom srovnatelná úroveň vzdělání zaměstnanců i jejich pracovní schopnosti. Obě části se řídí stejnými právními předpisy. Čtvrtstoletí po sjednocení se sice východoněmecká produktivita zvýšila, stále však tvoří pouze dvě třetiny produktivity západoněmecké – což odrážejí i výrazně nižší východoněmecké mzdy. Rozdíl mezi mzdou v západním Hesensku a východním Meklenbursku-Předním Pomořansku činí 55 %.[7]

Třetina Němců má přitom mzdu nižší než 2400 eur. Přepočtením na koruny je taková „nízká mzda“ z pohledu českého pracovníka stále ještě velmi vysoká, odpovídá zhruba 61 200 Kč. Pokud srovnáme cenovou hladinu v České republice a v Německu, vidíme, že reálně tato částka odpovídá české mzdě ve výši 40 200 Kč.

Tabulka 2: Srovnání mezd v České republice a Německu

Při zohlednění cenové hladiny

Česká republika

29 346 Kč

Německo

3 000 €

50 329 Kč

Východní Německo

2 859 €

47 963 Kč

Západní Německo

3 580 €

60 059 Kč

Dolní třetina Němců

2 400 €

40 263 Kč

Jedním z důvodů rozdílu je struktura pracovních míst. Pokud země vyrábí zboží s nižší přidanou hodnotou, tedy například automobily pouze sestavuje, ale nenavrhuje, bude mít nižší produktivitu a tím i nižší průměrné mzdy.

Nízká produktivita práce se tedy netýká jen pracovního nasazení jednotlivých zaměstnanců, ale především ekonomiky jako celku. Je možné, že konkrétní český designer, taxikář nebo svářeč je produktivnější než průměrný německý pracovník. Vysoká míra byrokracie, regulace, složitá daňová soustava, státní dotace a pobídky či aktivistická monetární a fiskální politika však přispívají k poklesu produktivity – navzdory času, který Češi stráví v práci. Pokud vlády východoněmeckých spolkových zemí či České republiky podporují zahraniční investice do továrních linek vyrábějících pracovně náročnou produkci za relativně nízké ceny, produktivita vzroste jen stěží. Pokud Česká národní banka znehodnotí korunu, sice tím podpoří vývozy, avšak zdražení dovozu produktivnějších technologií produktivitě opět nepomůže: místo kombajnu budeme muset brambory nadále sklízet s motykou v ruce. Zaměstnanci sami za nižší produktivitu nemohou. Naopak – právě oni vidí na svých výplatních páskách její důsledky.

Růst platů na úkor mezd

Některá nová zaměstnání potvrzují, že leckteří lidé jsou ochotni dělat úplně všechno,
jen aby v práci nemuseli dělat vůbec nic.

Alespoň však rostou platy ve veřejném sektoru – přinejmenším to je jistý důvod k radosti. Nebo snad není?

Chápejme na chvíli plat jako poukázky na zboží a služby, které budeme někdy kupovat. Lidé v soukromém sektoru dostávají mzdu, která zhruba odpovídá (alespoň teoreticky) jejich zásluze na tom, co se v zemi vyrobilo. Pokud zvýšíme lidem ve státním sektoru plat, aniž by se zvýšila ona „společná hromada“ zboží a služeb, rozdali jsme jim poukázky, které nejsou podloženy výrobou.

Učitel tak dostal poukázku-příslib na nové auto, i když pro něj naše hospodářství dokáže vyrobit pouze kolo. Zpočátku ovšem nikdo neví, že jejich poukázky mají menší cenu. Utrácejí proto poukázky na kola, jako kdyby byly poukázkami na auta – a inflace roste.

Proč? Představme si, že země umí vyrobit za všech okolností všehovšudy deset automobilů. Jen tím, že slíbíme automobil dvojnásobku lidí (tedy tím, že zdvojnásobíme množství peněz v zemi), se produkce prakticky nezvýší.[8] Při téměř stejné produkci automobilů však bude v hospodářství obíhat dvakrát více peněz, což znamená, že cena vozů přibližně dvakrát vzroste.

Naopak, když nejprve vzroste mzda (cena práce) v soukromém sektoru, znamená to, že umíme vyrobit více – ne deset, nýbrž třeba dvacet automobilů. Následně proto mohou růst i platy zaměstnanců ve veřejném sektoru, neboť společnost jako celek je bohatší a rozděluje si větší „hromadu“. Tím ovšem nechceme tvrdit, že by lidé ve státních službách nic neprodukovali. Učitel, zdravotní sestra a koneckonců někdy i ten všemi zatracovaný úředník přece dělají práci, která má smysl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kdo chce naše peníze?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.