Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Michelle Sacksová

V dobrém i zlém

Z anglického originálu You were made for this vydaného nakladatelstvím Hachette v roce 2018 přeložil Milan Lžička.
Jazyková redakce Alena Řežábková
Návrh obálky, grafická úprava a sazba Jiří Troskov
Formát ePub Štěpán Böhm
Odpovědná redaktorka Marie Hajdová

Vydala GRADA Publishing, a.s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 6 944. publikaci.
První vydání, Praha 2018, 296 stran.
Vytiskl FINIDR.

Copyright © 2018 by Michelle Sacks
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2018
Cover photo © Elena Helfrecht / Arcangel

ISBN 978-80-247-1304-5 (ePub)
ISBN 978-80-247-1285-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-0763-6 (print)

Do chmurných švédských hvozdů vždy vstupuj obezřetně, neboť v těchto lesích přebývá množství temných tvorů. Čarodějky a vlkodlaci i tuze zlotřilí trollové. Na trolly pozor! S oblibou kradou lidské děti a přivlastňují si je. Ach ano, před trolly se měj na pozoru, ani si totiž nevšimneš, že se blíží. Dokážou se velice umně přestrojit.

Åsa Lindqvistová,
Den Hämnd Troll

Merry

Kdybyste nás viděli, nejspíš bychom se vám protivili. Připomínáme herce z reklamy na pojišťovnu: šťastné tváře, samý úsměv. Dokonalá rodinka, co si žije dokonalým životem.

To nám bylo ale dneska zas nádherně, co? říkáváme pokaždé na sklonku podobného dne. Je to potvrzení. Příslib. Snaha zaplašit dny, které by nemusely být až tak příjemné. Tady ve Švédsku jich je ale většina jak malovaných, ani je nedokážu spočítat.

Je tady opravdu krásně, zvlášť teď uprostřed léta, kdy okolo tančí mihotavé světlo a září vlídné sluníčko. Červený dřevěný domek, v němž bydlíme, je jak vystřižený ze špalíčku pohádek — trůní si v lese mezi stromy, zahrada se celá zelená, kvete a kypí životem, zeleninové záhony zaplavily listy a nať, keříky jsou obsypané letními bobulemi, které pod sluncem krásně dozrály, a všude kolem opojně a sladce voní květy, vábící svým kouzlem včely. Letní večery jsou nekonečné a pokojné, nebe je jasné ještě dlouho po desáté a rozlehlé jezero klidné a bledé jak nejtlumenější odstín modři v barevné paletě. A to ticho — v okolí je slyšet jen cvrlikání ptáků a šustot listí na větvích.

Tady nás netrápí dopravní zácpy, znečištění, hlasitá hudba od sousedů o patro výš ani rodinné hádky od sousedů o patro níž; tady se na ulicích neválí smetí ani hnijící manhattanské odpadky a člověk se nemusí při dojíždění do práce mačkat v metru mezi zpocenými spolucestujícími nebo davy turistů; tady nepotkáváte každý den krysy, šváby, úchyláky ani pouliční kazatele. Ne. Tady si žijeme neskutečný život prozářený světlem, život splněných snů. Jen Sam, naše dítě a já na našem ostrůvku pro tři.

Jako skoro každé ráno, když dám malého spinkat, jsem šla do kuchyně péct. Dneska to byl koláč z borůvek, které jsme o uplynulém víkendu natrhali v lese. Sama jsem uhnětla těsto, vyválela ho, propíchala vidličkou a předpekla do křupava. Velkými otevřenými okny už se dovnitř dralo sluníčko, paprsky dopadaly na podlahy našeho světlého domku. Zralé bobule jsem dala s javorovým sirupem a kouskem skořice pomalu hřát na mírný oheň, nechávala vyvařit šťávy a dávala přitom pozor, aby se vše nepřipálilo a nepřišlo vniveč. Sam ve svém studiu ucítil vůni másla a cukru a sladkého ovoce; přišel se do kuchyně podívat, co jsem to upekla. Podíval se na mě a usmál se, měl obrovskou radost.

Vidíš, prohlásil, já to říkám pořád. Jsi pro tohle jako stvořená.

Koláč se povedl; sedli jsme si v popoledním sluníčku na zahradu a snědli ho ještě teplý s hrnkem kafe. Malý ochutnal na lžičce trochu náplně a všechno zase vyplivnul, připomínal úředníčka, který cucal v puse pero s modrým inkoustem. Sam se zachechtal a znova hmotu nabral na lžíci.

Není tohle dítě nejlepší? řekl. Zvedl ho a natřásal, až malý výskal a chichotal se a z pusinky mu vytekla ještě trocha náplně. Dívala jsem se na ně. Na kluky. Na svoje kluky. Na tátu se synem. Na rtech mi hrál úsměv a na kůži mě hřálo sluníčko.

O kus dál po polní cestě, která spojuje domy v rezervaci, má jeden ze sousedů výběh plný koní, kteří vyhrávají nejrůznější ocenění a právě se starají o mladé. Jarní hříbata se potácejí na hubených vratkých nožkách; klisny je popohánějí čumákem, něžně své potomky postrkují do světa. Jsou to výborné matky. Trpělivé a přirozené. Překypují láskou ke svým mláďatům, jak to příroda žádá.

Se Samem jsme tam malého vzali, aby si je mohl na pastvině prohlédnout. Koníček, řekl Sam, pak ukázal a zaržál a malý byl z toho celý pryč. Pohladila jsem jednu hnědku, co se došourala k ohradě, a ucítila pod prsty záchvěv života i pevné svalstvo. Byla nádherná. Silná a sebejistá. Měla pronikavě černé oči.

Bacha, varoval mě Sam. Novopečené matky dovedou být nebezpečné.

Nechali jsme koně koňmi a volným krokem se vrátili domů. Bydlíme v tom stavení už skoro rok. Stojí zhruba tři čtvrtě hodiny cesty od Stockholmu v přírodní rezervaci u Sigtuny, nejstaršího města ve Švédsku. Rezervace zabírá poměrně velkou plochu, většinou jde o pole a lesy kolem jezera a tu a tam i o nějaký ten dům mezi sosnami. Řadu těchto staveb vlastní už po generace stejný rod, který tutéž červenou roubenku v průběhu let podle potřeby rozšiřuje nebo opravuje; dřevěné stěny jsou němými svědky koloběhu, kdy nově narození přicházejí na svět a umírající z něj zase odcházejí.

Sam domek zdědil po dědově druhé manželce Idě, která se tady narodila a vyrůstala. Do smrti zůstala bezdětná, pro Sama ale měla odjakživa slabost — už od dětství ji uměl okouzlit, pochválit jí růžovou zahradu nebo kořeněné sušenky, případně něžný švédský přízvuk, díky němuž zněla její slova jako písně. Když před několika lety zemřela, zjistil Sam, že mu dům odkázala pod podmínkou, že se nesmí prodat, jedině zdědit.

Až do loňska jsme tady nikdy nebyli a o samotném domku ani celé zemi neměli nijak valné mínění. Švédsko pro nás představoval vlastně jenom červený dalarnský koník, kterého nám Ida přivezla při jedné z návštěv. Stával v našem brooklynském bytě na poličce s kořenkami hned vedle mlýnku na pepř a neotevřené dózičky s šafránovými snítkami, jejíž cenu jsem usmlouvala na nočním tržišti v Marrákeši.

Přestěhovat se sem byl pochopitelně Samův nápad.

Všechny dobré nápady jsou z jeho hlavy, jak rád v žertu říká.

Tvrdil, že to bude jako pohádka. Že budeme šťastnější než kdy dřív.

A měl pravdu. Jako vždycky. Vede nás správným směrem; připomíná kompas, který mě chrání před bouřkami. Ještě že ho mám.

Odpoledne jsme si všichni tři vyšli na dlouhou procházku do lesa, malého nesl Sam hezky usazeného v nosítku na zádech. Cestou jsme si opakovali názvy stromů a ptáků, které jsme se za uplynulý rok naučili rozeznávat — smrk, hnízdo pěnkav, Fraxinus excelsior neboli jasan ztepilý. Tak vypadají naše nově objevené kratochvíle a koníčky, jimž se tady věnujeme. Při představě, jací jsme byli dřív, se občas sami sobě smějeme.

V městečku Sigtuna jsme se stavili v kavárně u mola na sledě v těstíčku z žitné mouky s bramborovým salátem a poslouchali křik racků a šplouchání vody, které se hypnoticky mísily s ševelem hlasů pěkně oblečených Švédů. Servírka pošimrala malého na tvářičce a bezchybnou angličtinou přijala naši objednávku. Tack, poděkovali jsme. Tack.

Doma jsem pak malého vykoupala a něžně houpala v náručí, aby usnul. Dýchala jsem mu na krček a zlehka ho hladila po jemňounkých zlatavých vláscích, které už mu pomalu začínaly houstnout. Když jsem mu položila dlaň na prsa, ucítila jsem tlukot jeho srdíčka, pravidelný a pokaždé úžasný; buch buch, ozvěna života. Jelikož nás se Samem procházka i čerstvý vzduch pořádně zmohly, zalezli jsme si pod peřinu, ještě než se venku setmělo. Stulila jsem se manželovi do náručí a dívala se do jeho hezké tváře — ty tmavé oči, ostře řezaná čelist, hrudník, který jako by mu obepínalo brnění. Je to kus chlapa a takový chlap ti dokáže být oporou — a taky že je.

Spokojeně jsem vzdychla. To nám bylo ale dneska zas nádherně, co? nadhodila jsem.

Sam mi dal pusu na čelo a zavřel oči. Stáhla jsem z něj ruku a chtěla si lehnout na břicho.

Ne, řekl, zůstaň na mně.

Ano, je to přesně, jak Sam říkal. Pohádkový život v lese.

Sam

Dneska slavíme rok od chvíle, co jsme se přestěhovali do Švédska. Ani se tomu nechce věřit. Celý jeden rok, nová země, nový domov, nové dítě. Úplně nový život. A rozhodně lepší. Na oslavu jsem domů ze schůzky ve Stockholmu přivezl pugét čerstvých jarních kytek, láhev vína a pro Conora pletenou vikinskou čepičku, kterou jsem koupil v jednom turistickém obchůdku na starém městě.

Merry byla zrovna v kuchyni, dlouhé tmavé vlasy měla sepnuté do drdolu a kolem pasu uvázanou zástěru. Když mě uviděla, usmála se. Dal jsem jí pusu a ona šla pro vázu na kytku.

Je nádherná, rozplývala se.

Jako moje žena, odtušil jsem. Vím, že má ráda, když jí to říkám.

Objala mě a já ucítil její vůni; parfém a ještě něco, co zrovna smažila. Všechno nejlepší ke „švédročí“, řekla. Koukej, udělala jsem na oslavu švédské masové kuličky.

Kde je můj kluk? vyzvídal jsem a šel Conora hledat. Ležel na zádech na hrací podložce v obýváku a snažil se dosáhnout na žabku, která nad ním visela ze zelené umělohmotné hrazdičky. Tohle dítě. Toho se nikdy nenabažím. Je mu osm měsíců a roste jak z vody. Rychlostí světla se člověku přímo před očima odehrává malá evoluce; neustále se mění, neustále je v pohybu.

Tak jakpak se můj šampion dneska má? zeptal jsem se a lehnul si vedle něj. Usmál se na mě, až jsem z toho celý zjihnul: buclaté, růžovoučké ztělesnění čisté lásky. Poňuchňal jsem ho nosem na bříšku a vdechoval vůni dětského zásypu a masti proti opruzení.

Pak jsem mu na hlavu nasadil čepičku a zvedl ho, abych ho ukázal Merry. Z čapky visely dva blonďaté vikinské copy. Conor jeden popadl a strčil si ho do pusy.

Paráda, smála se Merry, teď už může vést nájezd.

Je tady tak šťastná. Spokojená a šťastná. Bezstarostná. Rád ji takovouhle vidím. Přesně tohle jsem pro ni odjakživa chtěl. Pro nás oba.

Podal jsem jí malého, abych se mohl jít před večeří opláchnout. Přivinula si ho k sobě a já na chvilku zůstal stát a jenom se na ten výjev koukal.

Nádhera, řekl jsem znova.

Společně jsme zasedli u Idina starého dubového stolu — Conor na dětské židličce, kterou jsem mu vyrobil, a Merry a já naproti sobě. Rozpustila si vlasy a sčesala si je na stranu, jak to mám nejradši. Na sobě měla modrou blůzu, díky níž působily její šedé oči až průsvitně, jako by to byly brány do jiného světa nebo jako by za nimi bylo úplně pusto a prázdno.

Nalil jsem víno, Merry nandala jídlo a otřela okraje talířů, kde jí ukápla omáčka. Už prve zapálila svíčky, ačkoliv se mělo setmít až za několik hodin, a na druhý konec stolu postavila květiny.

Tak na Švédsko, připil jsem jí.

Merry zvedla víno a přiťukli jsme si.

To je dobrota, pochválil jsem jídlo hned po prvním soustu.

A to si vezmi, že když jsme se seznámili, zasmál jsem se, sotva jsi uměla namazat chleba.

Vybavit si takovouhle Merry je občas už docela těžké. Od té doby se toho hrozně moc změnilo.

To jsme ještě žili úplně jinak, podotkla Merry.

Jo, přitakal jsem. A takhle nám to sedí daleko líp.

Celá doslova zářila, večerní světlo, které dovnitř dopadalo, kolem ní vytvářelo měkkou zlatavou siluetu.

Snažila se nakrmit Conora, ten ale pořád odvracel hlavičku.

Copak jsi mu uvařila?

Brokolici, mrkev a kuře, řekla.

Klikař, usmál jsem se. Ukaž.

Vzal jsem si od ní modrou umělohmotnou lžičku.

Vrum, vrum. Otevřel pusinku dokořán a vmžiku všechno spořádal.

To čubrníš, co? mrknul jsem na ni. Prostě jenom chce, aby sis dala trochu víc záležet.

Když pak Conor usnul v postýlce, lehli jsme si s Merry ven do trávy a dopili láhev vína. Přivinul jsem si ji k sobě a náruživě ji políbil.

Nebe nad námi bylo prozářené svitem hvězd. Ze zahrady se vzduchem nesla až trochu moc pronikavá vůně levandule. Rozeznával jsem, že se na mě Merry dívá, a v jejích očích zahlédl svůj matný odraz. Nadzvedl jsem jí blůzku a posunul si ji pod sebe.

Same, namítla.

Pššt, sykl jsem, tady nás nikdo neuvidí.

Uvolnila se, a když jsem jí roztáhl nohy a vnikl do ní, mírně se zachvěla.

A kromě toho, připomněl jsem jí, se přece máme pokoušet o další dítě.

Ano.

Tomuhle říkám život.

Přesně takhle by měl vypadat.

Merry

Dneska jsem si naplánovala vyrobit džem a dětskou výživu. Ze zahrady máme takovou úrodu, že skoro nevíme, co s ní, a v ledničce pomalu dochází dózičky s kaší, kterou dávám malému. Se Samem jsme se shodli, že by měl jíst co nejvíc biopotravin a domácí stravy, proto si většinu zeleniny pěstujeme sami a já ji pak rozvařím a rozmixuju na pyré, napěchuju do lahviček a uložím. Zas až tolik práce navíc s tím není. Co by člověk pro svoje děti neudělal, že?

Když jsme sem loni přijeli, všechno bylo zanedbané a zarostlé, trávníky zaplevelené a stromy napadené plísní, jelikož se o dům patnáct let nikdo nestaral. Pokáceli jsme ztrouchnivělé smrky, vykopali keře s pokroucenými kořeny a zryli trávník zamořený ptačincem a psárkou. Pořídili jsme si knihy o zahradničení a vysadili několik řad semenáčků ze školky. Sam vlastníma rukama vybudoval obezděné zeleninové záhony a skleníky, které je v zimě chrání před mrazem. Objevili se škůdci jako hlemýždi nebo houby, některé semenáčky nechtěly vyrašit a pár plodin zašlo, jelikož jsme je zasadili ve špatnou dobu. Krok za krokem jsme si ale nakonec osvojili rytmy výsadby a sklizně, jak dlouho se pěstuje kapusta, jaká je optimální zásaditost půdy. Teď už jsme v tom celkem zdatní, nebo aspoň já. Podobně jako kuchyně je i zahrada mojí doménou.

O úrodu momentálně rozhodně nouzi nemáme. Každé ráno venku seju, pleju a sklízím zeleninu. Ve vzduchu visí těžký pach zeminy, pach něčeho zdravého a dobrého. Návrat ke kořenům, říkává Sam. S oblibou předstírá, že pozná rozdíl; kousne do salátu a hádá, jestli je domácí, nebo z trhu. Pokud se zmýlí, většinou zalžu. Nechci mu kazit radost.

Pokud jde o dětskou výživu, vařím zeleninu v hrncích na sporáku — v jednom mrkev, ve druhém brokolici, ve třetím cukety. Pak dózy popíšu, jako by si je náš malý už dovedl přečíst a sám si vybrat, co si dá k jídlu. Sam má rád, když otevře lednici a vidí je tam všechny vyrovnané v řadě jako armádu potravinových vojáčků — jenom je sníst.

Kdopak je tady pilná ženuška? zeptá se.

To budu asi já, odpovím a mrknu na něj. Stud a roztomilost sama.

A pilná ženuška opravdu jsem. Podle Sama je to role, pro kterou jsem se narodila. Téhle mojí podoby, přičinlivé hospodyňky a maminky, se nemůže nabažit. Možná má pravdu a skutečně jsem k tomuhle stavěná. Každopádně v tom zřejmě vynikám. Přirozený talent, řekli byste, kdybyste nevěděli, jaká je dřina tohle všechno zvládnout.

Ale to nevadí; stojí to za to, ne? Co víc bych si mohla přát? Co víc potřebuju? Manželovu lásku, dar dítěte. To bohatě stačí — je to pro mě všechno.

Občas ve mně tenhle nový život vyvolává pocit, jako bych byla vzorovou manželkou osadníka z osmnáctého století. Hospodařím, peču chleba, na každotýdenní farmářský trh si chodím vybrat bedýnku zeleniny: cukety, celer, zkrátka to, co nevypěstuju na svojí zahradě. Nad tamním sortimentem Sam jenom žasne — nad čerstvostí divokých norských lososů, nad chutí pravého farmářského másla nebo vajec sebraných přímo z kurníku.

Jak jsme ve Státech vůbec mohli přežít? diví se.

To by jeden nevěřil, odpovídám.

Tohle děláme často, že srovnáváme život předtím a potom, nový svět se starým. A Švédsko pokaždé zvítězí. O tom ani není třeba moc debatovat. Švédsko je takový Samův dárek pro mě, pro nás všechny. Je to odpověď na všechno, je to všelék na to, co nás dřív trápilo. Hotový ráj, říkává Sam, a čeká, až mu to odkývám.

A já to pokaždé udělám. Jak by taky ne.

Kromě džemu a výživy pro malého jsem si naplánovala úklid koupelny a kuchyně, proto když jsem dovařila, vyrobila jsem si z octa a jedlé sody svůj domácí čistič — recept pochází z blogu, který mi našel Sam. Je plný šikovných tipů pro domácnost, třeba jak si vyrobit voňavé svíčky nebo jak ze spár nejlíp odstranit vytrvalou plíseň. Dokonce mě přihlásil k odběru zpravodaje, abych nepropásla ani jediný tip.

V tomhle je skvělý. Iniciativní. Tuhle vlastnost u lidí obdivuju, schopnost pro něco se rozhodnout a udělat to, dotáhnout plány do konce. Já v tomhle nikdy zrovna moc nevynikala. Často si říkám, jak by asi můj život vypadal, kdyby tomu bylo jinak.

V koupelně jsem zaklekla a začala vanou. Kohoutky jsem drhla a cídila, dokud jsem v nich nespatřila svůj pokřivený a obrácený odraz, a z odpadu jsem vyšťourala mazlavou kuličku našich vypadaných vlasů, která se tam za týden nashromáždila. Pak přišel na řadu záchod, piplačka s hlavou v míse. Co by asi řekla matka, kdyby mě teď viděla? Koukla jsem se na sebe do zrcadla. Cuchta, tak by mě zhodnotila. Anebo spíš šereda. Nemytá, nenalíčená, s mastnou pletí. Tenký čúrek potu mi na tričku udělal flek. Čichla jsem si k podpaží.

A pak jsem se do zrcadla vřele usmála od ucha k uchu. Rozpřáhla jsem náruč, jako bych někoho vlídně vítala.

Vítej u nás doma, řekla jsem nahlas. Vítej v našem životě.

Žena v zrcadle vypadala spokojeně. Přesvědčivě.

Brzo ráno mi zazvonil telefon, volala Frank. Vzbudila malého.

Chystám se do Švédska, řekla.

Cože?

Přijedu na návštěvu!

V průběhu roku, co tady jsme, jsem jí to opakovaně nabízela na konci každého e-mailu i telefonátu. Musíš za námi přijet, je tady nádherně; moc rádi tě uvidíme.

A ona mě vzala za slovo. Prý přijede za pár týdnů.

Tvoje nejlepší kámoška, řekl Sam, když jsem mu to pověděla. To je skvělá zpráva.

Viď, odtušila jsem s úsměvem.

Před pár dny jsem jí poslala e-mail. Další elaborát o našem úžasném švédském životě i s fotkami jako důkazem. Bylo na nich pár dobrot, co jsem napekla, rozesmáté dítě, manžel svlečený do půl těla. Odpověděla skoro okamžitě, psala, že před časem v práci povýšila a přestěhovala se do zbrusu nového střešního bytu v Battersea. Přiložila i snímek z nedávné doby, na kterém si užívá dovolenou na Maledivách. Frank v bikinách se vzorem ananasů, opálená a natřená krémem, se šplouchajícím Indickým oceánem v pozadí a kokosovým koktejlem v ruce.

Jsem zvědavá, co řekne na tohle všechno. Na obrázek mého života, až ho spatří naživo.

Otřela jsem zrcadlo a otevřela okna, abych z místnosti vyvětrala štiplavý pach octa. V kuchyni jsem odšoupla myčku a vysmýčila špínu, která se nahromadila u zdi. Z trouby jsem vymyla tuk a mastnotu, pak jsem vylezla na schůdky a otřela hořejšek ledničky. Občas mě baví načmárat prstem do prachu nějaký vzkaz. POMOC, napsala jsem dneska ráno, ani nevím proč.

Malý se vzbudil a začal plakat, zrovna když jsem do nálevu ve sklenicích pěchovala poslední přebytky zeleniny. Nakládání patří mezi moje další nově objevené schopnosti. Je to činnost nesmírně uspokojující. Šla jsem do dětského pokoje a zadívala se na malého v postýlce.

Byl celý rudý, vzteky bez sebe, že ho zanedbávám. Brekem mu z koutků pusy tekly sliny. Když mě uviděl, zamračil se, natáhl ručky a vsedě se celý natřásal, jak se snažil vstát a dostat se ven.

Koukala jsem na něj. Z celého srdce jsem se to v sobě pokoušela probudit. Prosím, říkala jsem si v duchu, prosím.

Prý jsou to instinkty, mně jsou ale úplně cizí. Skrývají se někde hluboko v nitru pod spoustou vrstev, anebo je možná úplně postrádám.

Prosím, žadonila jsem znova, naléhala, škemrala. V duši jsem ale jako vždycky cítila pouze prázdnotu. Chlad a pusto. Velkou niternou nicotu.

Jenom jsem stála a koukala, na víc jsem se nezmohla.

Malý brečel čím dál urputněji, tvářičku měl naléhavostí svých tužeb celou zkřivenou. Skoro až brunátnou. Bezmocně jsem tam stála, jak přikovaná k zemi. Odvrátila jsem hlavu, aby mě nemohl prosit pohledem, naléhat na mě, ať mu ulevím od hněvu. Nešlo mu na rozum, že to nedokážu.

Rozhlédla jsem se po jeho pokojíčku, který přetékal knížkami a plyšáky. Stěnu zdobila mapa světa a taky ilustrace arktických savců vyvedené přes šablonu. Lední medvěd. Los. Liška. Vlk. Malovala jsem je sama v posledním měsíci těhotenství — paletu s barvami jsem tehdy měla položenou na vypouklém břiše. Celý svět, jenom pro něj. A stejně to nestačí. Já na to nestačím.

Aspoň na něj ne.

V tom rámusu jsem se snažila popadnout dech, ucítit tlukot svého srdce. Dneska mi bušilo o sto šest, hlasitě a s výkyvy; jak hněvivá pěst v kleci.

Popošla jsem k postýlce a zadívala se na hysterické dítě. Svoje dítě. Zavrtěla jsem hlavou.

Promiň, řekla jsem nakonec. Máma nemá náladu.

Odešla jsem z pokoje a zabouchla za sebou.

Sam

Zatímco holky dodělávaly v kuchyni saláty, posadili jsme se s Karlem ven. On a jeho manželka Elsa jsou naši sousedi z druhé strany pole, dobří, spořádaní Švédové, zdraví a pracovití. Ona se věnuje vzdělávání dospělých, on vede start-up, který modernizuje systémy vytápění úspornějšími modely. Loni v létě, krátce po tom, co jsme se přistěhovali, nás pozvali na večírek a my jim tuhle laskavost oplatili teprve teď.

Znáš to, novorozeně, omlouval jsem se a Karl krčil rameny. Samozřejmě.

Jejich dcerka Freja seděla na trávníku a hrála si s Conorem. Já si povídal s Karlem a snažil se na něj moc upřeně nezírat. Je těžké od něj odtrhnout pohled. Má pronikavě modré oči, je vysoký a udělaný. Nefalšovaný Viking. Jako dárek nám přinesl vakuově balené losí maso.

Jednou se mnou musíš vyrazit na lov, řekl. Všichni Švédové loví.

Připomeň mi ještě jednou, řekl Karl, co že to děláš.

Ošíval jsem se. Snažím se prorazit ve filmu, odpověděl jsem. V dokumentárním filmu.

A tomu ses věnoval i předtím?

Ne, přiznal jsem. Předtím jsem byl akademik. Docent antropologie. Na Kolumbijské univerzitě.

Povytáhl obočí. Zajímavé. A čím konkrétně ses zabýval?

Usmál jsem se. Transformačními maskami užívanými při rituálech a obřadech v západní Africe, zejména v Pobřeží slonoviny. To nezní moc užitečně, co?

Určitě je to moc zajímavé.

Opravdu to zajímavé bylo. Ty masky jsou fascinující, řekl jsem. To, jakou umožňují v daných kmenech proměnlivost identity a moci, jak se maskování a obřady využívají k…

Zarazil jsem se a dál nepokračoval. Abych nevzpomínal na to, o co jsem přišel.

Dopředu, musím se dívat dopředu.

Každopádně přišel čas na změnu, vysvětloval jsem.

Dopil jsem zbytek piva ve sklenici a vybavil si poslední setkání s odměřenou starou pannou Nicole z osobního. Tady to podepište, sem přijdou iniciály. Spěšný, strohý vyhazov, za kterým byly bezmála dvě desítky let práce — těch úspěchů, poct a titulů —, jež zmizely v nenávratnu.

Ale vždyť si ještě ani nevyslechli můj pohled na věc, namítal jsem.

Vědí už víc než dost, opáčila chladně.

Takže jsi sem přijel za novou prací, řekl Karl.

Ne tak docela, přiznal jsem. Teprve začínám. Chvíli to potrvá. Zatím jsou to spíš jenom schůzky a oťukávání, snažím se natočený materiál dostat ke správným lidem.

Zapraskal jsem klouby; křupnutí kostí, co zapadnou na své místo, mě uklidňovalo. Karl dál vyzvídal.

Ale proč zrovna Švédsko? zajímal se.

Pokrčil jsem rameny. Získali jsme ten domek. Toužili jsme po jiném životě. Američani žijou hrozně povrchně — samé rozptylování a hluk. A já — tedy my oba — prahli po něčem opravdovějším.

Amerika není opravdová? usmál se Karl. Mezitím vypil už druhé pivo. Sáhl jsem do chladicího boxu a podal mu třetí.

Amerika je země vybudovaná na mýtech, řekl jsem. Osudové poslání, americká výjimečnost. Myšlenka, že jsme lepší, než ve skutečnosti jsme.

Karl přikyvoval. A k čemu jsi dospěl? Je to lepší tady?

Jasně že jo, přitakal jsem. Švédsko mi připadá jako nejlepší země na světě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V dobrém i zlém.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.