Dívka odnikud

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Radka Zadinová

Dívka odnikud – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Křivdy

Do strání tiše tma si sedla

za ruku hvězdy něžně vedla

a pak v celé své nádheře

zaklepala nám na dveře…

Do strání tiše smutek sedá

ten věčně smutný neposeda

co bolest těžce rozpálí

a vše sleduje zpovzdálí…

Do strání spadla slza slaná

tak jako duše rozervaná

ten věčný žebrák u dveří

kterému nikdo nevěří…

A jizvy, které tolik bolí

teď chceme směnit za cokoli

za cokoli, co nepálí

– vždyť tohle jsme si nepřáli.

Část první

Křivdy

dysi jsem se domnívala, že moje maminka byla víla. Malá mořská víla, která se prostě jednoho dne rozplynula a zmizela. Protože jen tak se dalo vysvětlit, že ji nemám. Pro malou holku je nepochopitelné a neuvěřitelné nemít mámu. Nevím o nikom, kdo by vlastní mámu ani neznal. Já si na tu svou skoro nepamatuju. Moje jediná vzpomínka studí. Vláčela mě tehdy bosou mokrou trávou, která ještě nestačila vyschnout po vydatném nočním dešti, k osamělému stavení uprostřed kopců. Teprve se rozednívalo. To si samozřejmě nepamatuju. To mi řekli až později, když jsem se donekonečna vyptávala, kam zmizela máma.

Byly mi tři roky. Myslela jsem, že je to dost, abych si pamatovala, kde jsme žily, než mě přivedla sem. Jaký náš život byl. Abych v sobě vykřesala nějakou vzpomínku na mámu. Měla mě ráda? Hladila mě před spaním po vlasech a vyprávěla pohádky? Chodily jsme spolu na procházky?

Nevím. A to mě ničí. Nevím vůbec nic. Jako by nikdy neexistovala. Jako bych i já začala existovat až ten den, kdy mě na svém prahu, zmrzlou, uplakanou a zoufale špinavou, našla Zdena. Někdy si říkám, že jsem vlastně měla štěstí. Zdena je… Prostě Zdena. Kvůli mně se nikdy nevdala. Ona sice popírá, že by to udělala kvůli mně, ale já vím své. Zamilovala se do mě ve chvíli, kdy mě viděla sedět na prahu jejího skromného domku. Nevím, proč si máma vybrala zrovna tenhle dům. Snad proto, že byl nejblíž? To už se nikdy nedozvím.

Náš ranč „U Sedmi strak“ se nachází netradičně na vrcholu kopce, tyčícího se nad vesnicí pod ním. Byl to nápad starého pána, vybudovat tu takovou menší koňskou farmu. Postupem let se mu jeho sen splnil. Momentálně tu kromě koní chová také kozy a husy, a nabízí tu ubytování v malém penzionu, který je součástí ranče. Rozjel byznys, co docela vynáší. Také to tu slušně žije. Takže se rozhodně nenudíme. Každý, kdo tu bydlí, tu i pracuje. Někdo pouze vypomáhá – to se týká především mě, Michaela, Gabriela a Diany. Většina ostatních tu však pracuje na plný úvazek. Hlavně ale proto, že je to baví. Že je to zároveň i jejich sen.

I mě to baví. Za normálních okolností bych byla nejšťastnější z holek, co znám. Jenže nejsem. Není snadné žít s představou, že vás vlastní máma nechtěla. Že vás prostě odložila jako nepotřebný kus oděvu. Že bez jediného slova odešla.

Byla němá?

Znovu myslím na Malou mořskou vílu. Ta také nemohla mluvit. Ale moje máma? Proč nic neřekla? Proč nepočkala, jestli mě někdo najde, než odešla? Proč vůbec musela odejít?

Jen spousta otázek a žádné odpovědi. Za těch 16 let, co jsem na světě, se vlastně nic nezměnilo. Tvářím se šťastně a někdy šťastná i jsem. Ale uvnitř mě hryže vědomí, že skutečný domov vlastně nemám. To, co mám, je jen náhražka. Nechali si mě, protože jim bylo té malé, uřvané holky líto. Podle strýce jsem pořád jen brečela. Možná že on byl proti tomu, abych tu zůstala. Ale Zdena si mě doslova vybojovala. Postavila se všem. Své rodině, lidem ze sociální péče, kteří si pro mě přišli a chtěli mě odsud odvést, svedla bitvu s českým soudním systémem – a že to asi nebyla žádná jednoduchá věc. Ale nakonec to dokázala. Dostala mě do pěstounské péče, protože když je žena neprovdaná, nesmí dítě adoptovat. To smí jen manželský pár. A pak že není diskriminace.

Takže jsem její, ale vlastně nejsem. Má mě jen půjčenou.

Neříkám jí mami – a ona to asi ani nečeká. Ale ráda ji mám. A moc.

Někdy si představuji, jaké by to bylo, kdyby mě našel někdo jiný. Kdybych ji nikdy nepoznala. V té chvíli mě ale všechno uvnitř tak moc bolí, že na to nechci myslet. Třináct let mě tahle žena, která kdysi byla stejnou dívkou, jako jsem teď já, vychovává.

Je mi šestnáct. Jako Julii. Jako Manon.

Já nemám tak úchvatné jméno, ale… I tak zní celkem zajímavě. Jmenuju se Nina. Tohle jméno jsem měla napsané na lístku, který mi máma uvázala kolem levého zápěstí. Bylo na něm jen křestní jméno a datum narození.

Zvláštní je, že mě v žádné matrice nedohledali. Podle úřadů prostě neexistuju. No, a pak nemám mít mindráky. Nakonec se to nějak vyřešilo – na základě lékařského vyšetření, toho ušmudlaného lístku a svědectví Zdeny a její rodiny, mi vystavili náhradní rodný list. Nic moc v něm nenajdete. Matka: neznámá. Otec: neznámý. Místo narození: neznámé. A tak dál. Prostě jsem rarita.

Takhle mě alespoň berou mí spolužáci. A samozřejmě i kluci a Diana.

Jenže…

Nikdo netuší, že já bych byla úplně spokojená s naprosto obyčejným životem holky, která má mámu a tátu, kteří ji každý den prudí. Jak já tohle holkám ve třídě závidím! Jak já to závidím Dianě! Jak je mi líto, že nemám to, co oni – a nikdy to mít nebudu. Bolí to.

Ale s tím se samozřejmě nikomu nesvěřuju. Usmívám se, poslouchám stížnosti spolužaček na rodiče, na sourozence, s nadhledem to komentuji, radím, předstírám soustrast, a uvnitř trpím. Mám sice Zdenu, zapadla jsem do její rodiny a to není málo. Ale stále jsem tak trochu jako kukačka. Bojím se, že mě co chvíli z toho hnízda někdo vyhodí. Že si uvědomí, že tam nepatřím, a pošlou mě pryč.

Ale kam bych šla?

Vím, že jinde bych nebyla šťastná. Miluju koně. Možná je to tím, že jsem tu vyrůstala a odmala k nim měla blíž než jiné děti. Společně s Dianou, která je stejně stará jako já, a s jejími bratry (dvojčaty) jsme už jako malí chodili pomáhat do stájí. Tady se na věk ohled nebere. Ale mě to vždycky bavilo. Všechno zlé je tedy opravdu pro něco dobré. Kdybych zůstala s mámou, možná bych nikdy nepoznala místo, jako je ranč „U Sedmi strak“. Nikdy bych nepoznala Dianu, svou nejlepší kamarádku. Ani její bratry.

Jsou o dva roky starší než my dvě, a obzvlášť Gabrielovi jsme často lezly na nervy tím, jak jsme se na ně už jako malé lepily. Michael byl trpělivější. Byl z těch dvou ten, který si nás bral na starost a který nad námi držel ochrannou ruku. Místo jedné sestry měl dvě. A myslím, že mě měl dokonce ještě raději než tu vlastní. Byl to on, kdo mě poprvé posadil na hřbet koně – a slízl za to od svého otce opravdu ošklivý výprask. Bylo mi tehdy asi 6 let a samozřejmě jsem z koně slítla jako shnilá hruška a pěkně si natloukla. Odnesla to ruka, kterou jsem si zlomila hned nadvakrát, a rozseknuté obočí. Dodnes mám na to dobrodružství nemilou památku – jizvu, která se táhne nad okem a ztrácí se v ofině. Většinou ani není vidět, a kdo ji nehledá, nemůže si jí na první pohled všimnout. Ale je tam.

Ten první pád mě však neodradil. Časem jsem to zkusila znovu (hádejte s kým) a brzy jsem se v jízdě zdokonalila natolik, že jsem to teď já, kdo učí jezdit jiné. Společně s Dianou se střídáme a vedeme u nás soukromé kurzy jízd na koni. Zájemců je dost. Hodně našich přátel se v tom zhlédlo. Časem to však některé omrzelo, a chodit přestali. Není to snadné a obnáší to spoustu jiných povinností. Ten, kdo chce jezdit, se o koně také musí umět postarat. Nikdo jiný to za něj neudělá.

A práce ve stájích, to není pro každého. Vydrží jen ten, kdo má koně opravdu rád. Kdo to dělat chce. A neštítí se sáhnout do hnoje, když na to přijde.

Když zrovna nemyslím na mámu a na to, proč mě tady před třinácti lety beze slova nechala, patřím mezi ty šťastnější – dělám to, co mě baví, a jsem s těmi, kterým na mně záleží. Co víc by si vlastně holka jako já mohla přát?

Třeba mámu?

Je to jako začarovaný kruh. Když už si myslím, že je to za mnou, vzpomínky zase zaútočí. Pořád ji vidím, jak beze slova odchází. Já tam sedím, brečím a volám ji, a ona jde pryč a ani jednou se neohlédne. Pořád to nemůžu pochopit. To mě vůbec nemilovala? Co se stalo, že se takhle rozhodla? Co způsobilo tu odtažitost, kterou jsem z ní toho dne cítila?

Ublížila jsem jí nějak? Provedla jsem něco tak hrozného, že už mě nechtěla nikdy vidět? Proč mě odvedla sem? Mělo to nějakou souvislost s těmi, kdo tu tehdy žili?

Na moje věčné a nekonečné otázky mi zřejmě nikdo nikdy neodpoví. Máma se ani jednou za těch třináct let nepokusila se mnou nějak spojit. Nenapsala, nepřišla se na mě podívat, neozvala se úřadům. Jako by se po ní slehla zem. Jako by se rozplynula.

Když jsem byla malá, myslela jsem si, že moje maminka byla víla.

Dnes už si to nemyslím.

Vím jen to, že jsem pro ni nic neznamenala. A s tím se prostě nedokážu vyrovnat. Mohlo mě to za ty roky už přebolet, ale nepřebolelo. Snažím se. Snažím se na to nemyslet, snažím se žít s tím, co mi zůstalo, snažím se být šťastná. A někdy, někdy to docela funguje. Ale jindy…

Jindy mě to srazí na kolena a já nemám sílu s tím bojovat. Ani Diana neví, jak moc mě to trápí. Ona si myslí, že jsem si zvykla. A že to beru tak, jak to je. Ale já si nikdy nezvyknu na to, že o mně vlastní máma nestála. Že mě nechala u cizích lidí bez jediného slova vysvětlení.

Jediný, kdo o mně tohle všechno ví, je Michael.

Jen s ním o tom dokážu mluvit.

Vím, že nikdy nikomu nepoví, co se ve mně odehrává. Mé tajemství, mé slzy, všechno je u něj v bezpečí. Je to takový můj strážný anděl. Vždycky byl a vždycky bude.

Jen on ví, že to, jak se chovám, je jen póza. A nikdo jiný než on netuší, jak moc mi ta přetvářka dá zabrat.

rovna scházela ze schodů penzionu, když si všimla cizího muže, který postával v hale. Byla nahoře pomáhat s úklidem pokojů, protože jedna pokojská onemocněla a nemohla přijít do práce. Čekali na víkend větší skupinu hostů, a tak pomáhal kdekdo. Kdo měl zrovna volno, ten uklízel. Dianu dnes neviděla, protože ta se ještě nevrátila ze školy. Ale věděla, že Gabriel pomáhá v kuchyni, protože ho slyšela venku na dvoře klít, když zavírala v pokoji nad ním okno. Usmívala se ještě ve chvíli, kdy scházela ze schodů do haly.

Muž, který tam stál a rozhlížel se kolem sebe, byl poměrně mladý. Ještě ho tu neviděla, předpokládala tedy, že jde o někoho z hostů, který přijel o něco dříve. Byl vysoký, odhadovala to kolem 190 cm. Ona by mu dosahovala se svou výškou 160 cm maximálně k hrudi. Byl docela hezký. Měl jiskřivé, hnědé oči. Zdálo se jí, že se v nich odráží smích, který v sobě dusí. Že by také slyšel Gabriela?

Tmavé vlasy tomu muži spadaly v jemných vlnách na ramena. Potřeboval by ostříhat, ale možná je tak dlouhé měl schválně. Oblékl si rifle, rozhalenou košili a pod ní tílko. Pak si všimla kovbojského klobouku, který mu visel na zádech. Šibalský úsměv mu z tváře nezmizel po celou dobu, co si ho prohlížela.

To už jí došlo, že o hosta v tomhle případě nepůjde.

Nina sešla ze schodů a vydala se k němu. Díval se na ni a nepřestával se culit, jako by na tom, že ji tu potkává, viděl něco legračního.

„Vy asi hledáte starého pána,“ pronesla a nevyznělo to jako otázka. Spíš jako konstatování.

„Starého pána?“ opáčil udiveně.

„Přišel jste kvůli práci ve stájích, nebo ne?“ řekla a neobtěžovala se odpovědět na jeho otázku. Věděla, nebo spíš předpokládala, že je to ten chlap, který se ucházel o volné místo po jejich stájníkovi, co odešel do penze. Měla starého Toma ráda, a stýskalo se jí po něm. Ale přestával na koně stačit. To musela uznat i ona.

Přesto si jen těžko zvykala na myšlenku, že jeho místo zaujme někdo jiný. Cizí.

Muž kývl a ona ho beze slova vedla do kanceláře, která se nacházela v zadním traktu penzionu. Starý pán tam v tuhle dobu nejspíš nebude, ale zcela určitě tam bude strýc. V poslední době vyřizoval papírování a chod ranče spíš on než jeho otec. Pozvolna přebíral víc a víc odpovědnosti.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se jí a pravou rukou si pročísl vlasy a odhodil si je z čela.

„Proč vás to zajímá?“ podivila se a neodpověděla.

I když… Stejně se tomu nevyhne. Pokud s ním bude muset pracovat, měla by se snažit s ním vycházet. A ne se chovat jako malé trucovité dítě. Ale ona neměla ráda změny, a tohle byla změna jako hrom. Však to také obrečela. A pár slz uronila i Diana.

Muž se pousmál. „Já jsem Alex. Ty tu bydlíš nebo tu jen pracuješ?“

Podívala se na něj s despektem šestnáctiletého fracka. „Já tu bydlím a zároveň i pracuju. A jmenuju se Nina.“

Uchechtl se. „Takže se ti nelíbím, co?“

„Nelíbí se mi, že musel starý Tom odejít. Vy jste mi celkem ukradený.“

„Nino!“

Zděšeně se ohlédla za hlasem, který k ní káravě přilétl z chodby, jež křižovala tu, po které spolu šli ke kanceláři. Žena, která tam stála, se tvářila pohoršeně.

„Omluvte ji. Někdy si nevidí do pusy.“

„Nic se nestalo,“ usmál se. Nina se ušklíbla. Ty jeho věčné úsměvy jí začínaly lézt pěkně na nervy.

„Já jsem Alex,“ představil se znovu, tentokrát tetě. „Přišel jsem se domluvit, kdy mohu nastoupit.“

Nina pokrčila ramenem a pohodila hlavou. „No, tak já zase půjdu. Teď už trefíte.“

„Rád jsem tě poznal,“ prohodil, když už byla na odchodu.

„Já vás ne,“ utrousila, ale asi ne dost tiše, protože zatímco on vybuchl smíchem, žena zasyčela nespokojeností.

„To si spolu vyřídíme, Nino!“ houkla do dívčích zad.

Nina zaúpěla. Další nekonečné kázání, kterých už od tety dostala tolik, že by je nespočítala. Mohla si za to sama. Kdykoli tu ženu viděla, prostě se v ní všechno ježilo. Jako malá si myslela, že její přítomnost na ranči vadí hlavně strýci. Teprve později pochopila, že se mýlila. Strýc se zřejmě těžko smiřoval s tím, že si jeho sestra zkazila výchovou cizího dítěte život, ale Ninu měl rád. Což se o tetě říct nedalo…

Když Nina zabočila za roh, zastavila se a pak opatrně nakoukla do chodby. Ti dva už mezitím došli ke dveřím do kanceláře a právě vcházeli dovnitř. Zajímalo by ji, kde se tu teta bere v tuhle dobu. Obvykle se vrací až dlouho po setmění. Strýc to možná ani nevnímá, ale jako by byla všude možně raději než právě tady. Možná mu to nevadí. Každopádně není její věc, aby se o to starala.

Pustila to z hlavy a zamířila rovnou do stájí. Dnes měla mít volno, ale o to přišla výpomocí při úklidu pokojů. Takhle to tady na ranči chodilo. Muselo. Někdy ji to štvalo, ale většinou bez reptání zaskočila, kde bylo potřeba. Během let si osvojila snad všechny možné práce, které ji napadly. Dokázala uklidit pokoj a ustlat postele tak, že by se od napnutého prostěradla odrazila pětikoruna (jak ji to kdysi učil starý pán). Dokázala naloupat tunu brambor v rekordním čase, míchat cibulku a zároveň na talíře rovnat oblohu. Uměla vykydat stáj a vidlemi házet seno na valník. Svedla by odrodit hříbě (i když sama by si na to zatím netroufla). Zvládla nekonečné hodiny umývat nádobí – předtím, než do kuchyně pořídili myčku. Každá práce byla nutná, aby ranč jako celek prosperoval. Aby to klapalo.

Došla ke stájím zadýchaná. Ani si neuvědomila, že téměř běžela, aby se tam dostala dřív, než tam strýc (nebo teta) dovede nového vedoucího stáje. Vběhla dovnitř a skoro zakopla o čísi nohu. Michael se opíral o zeď, klobouk naražený do čela jako správný rančer, nohy překřížené před sebou.

Zakymácela se a vyjekla. Pohotově se narovnal a chytil ji jednou paží kolem pasu, aby neupadla. Rukou se mu opřela o rameno. Stáhl si klobouk z čela, aby na ni viděl.

„Co tady děláš, Nino?“ zeptal se užasle a usmál se na ni, ale sevření nepovolil. Pořád ji lehce držel kolem pasu, jako by si to ani neuvědomil.

„Už přišel,“ vyhrkla udýchaně a poodstoupila od něj. Teprve v tom okamžiku jeho ruka sklouzla z jejího pasu.

„Kdo?“ zamračil se.

„Ten nový. Nový stájník,“ vysvětlovala. „Narazila jsem na něj v hale, když jsem skončila s úklidem pokojů.“

„Aha, ten.“ Podíval se na ni soucitně. Věděl, co pro ni starý Tom znamenal. „Bude to pro tebe těžké, viď?“

Došla k prvnímu stání a pohladila koně, který k ní natahoval nozdry. Neodpověděla, ale ani nemusela. Ani jemu se nezamlouvalo, že stáj bude mít nového šéfa. Doteď tu víceméně vše obstarával právě Michael. Starý Tom už na hodně věcí nestačil. Jenže strýc odmítl vedení stáje svěřit svému synovi. Šlo o velkou zodpovědnost a on nesdílel názor ostatních v tom, že by to Michael zvládl. Přece jen pořád ještě studoval. Nemohl se práci věnovat neustále. A to nakonec rozhodlo.

Přijal nového stájníka.

„Jmenuje se Alex,“ prozradila.

Michael se ušklíbl. „Divný jméno.“

Pokrčila ramenem. Jméno jako jméno. „Nejspíš to bude Alexandr, ale to víš, to nezní tak nóbl…“

„Jak vypadá?“ zeptal se zvědavě a přistoupil k ní blíž.

Udiveně na něj pohlédla. „Jak by měl vypadat, prosím tě? Prostě normální chlap. Docela hezkej…“

Zamračil se. „Hezkej, jo?“

Nina zavrtěla hlavou. „Moc jsem si ho neprohlížela,“ prohodila otráveně. „Je vysoký a celkem sympaťák. Asi ve věku tvojí mámy. Možná o něco mladší. Proč?“

Michael se nespokojeně ošil. „Čekal bych někoho staršího. Zkušenějšího. Nechápu, proč ho táta přijal. Vždyť si ho ani nevyzkoušel…“

Zvenčí k nim dolehly hlasy. Než si uvědomila, že se ke stáji blíží strýc a nejspíš ten nový, Michael ji popadl za rukáv a prudce ji zatáhl do opuštěného boxu. Zřejmě v domnění, že se tam ukryjí před nevítanou návštěvou. Jenže ji ten nenadálý pohyb tak překvapil, že ztratila rovnováhu a skácela se přímo na něj. Michael spěšně ustoupil, ale nepočítal s prázdným vědrem, které se tam válelo. Zdusil výkřik, který se mu tvořil na rtech, a než se stihli vzpamatovat, už se váleli ve slámě.

Michael dopadl tvrdě na záda a na chvíli měl dojem, že se nemůže nadechnout. Nina dopadla na něj, protože ani při pádu její rukáv nepustil. Chvíli omráčeně ležela na jeho hrudi a pak si odhodila vlasy z tváře.

„Co blbneš, prosím tě?“ zlobila se.

Ale to už zaslechl kroky hned za stěnou. Bleskurychle ji přetočil na záda a teď to byl on, kdo ležel na ní, a svou horkou dlaní jí přikrýval ústa.

„Pssst,“ sykl.

Zmlkla a vyjeveně na něj zírala. Vůbec jí nedocházelo, že kdyby je teď přistihl strýc, těžko by vysvětlovali, že se tam vlastně ocitli úplnou náhodou.

Zatajila dech, když se kroky přiblížily a na stěnu padl stín.

Snažila se vykroutit zpod Michaelova těla, které ji tížilo, ale zdálo se, že její marné pokusy nevnímá. Nebo se rozhodl je prostě ignorovat. Sklonil se k ní a jeho vlasy ji zašimraly na tváři. Pak se jeho rty dotkly jejího ucha, jak se snažil nezpůsobit vůbec žádný hluk.

„Nechci, aby nás tu našli,“ slyšela jeho tichý hlas.

Ale možná si to jen představovala, protože to řekl tak tiše, že si tím vůbec nebyla jistá. Když nejistě kývla, že mu rozumí, pomalu sundal dlaň z jejích úst. Pak jako by si teprve v tom okamžiku uvědomil, že na ní stále leží jeho těžké tělo, sklouzl pomaličku na stranu, takže teď leželi těsně vedle sebe, a jeho ruka spočívala na jejím břiše. Napjatě poslouchali ty dva – strýce a nového šéfa stájí.

Zdálo se, že jsou oba nadmíru spokojení. Strýc s novým zaměstnancem a Alex s prostředím, ve kterém bude pracovat.

Pak konečně odešli. Do opuštěného boxu v samém rohu stájí nenahlédli. Což bylo štěstí. Nina vysíleně položila hlavu do slámy a zavřela oči.

„To bylo o fous,“ zašeptala.

I Michael, dosud se opírající o loket a napnutý jako tětiva, se sesul do slámy.

„To tedy bylo,“ přitakal. Pak si podepřel hlavu rukou a podíval se na ni. Pootevřela oko.

„Co zas?“ zamumlala.

„Víš, že z tebe vyrostla docela pěkná holka?“ pronesl překvapeně.

„Docela?“ zasmála se. „Páni, nejsi ty chlap?“

Neřekl nic. Jen se k ní nahnul a druhou rukou jí odhrnul vlasy z tváře. „Vždycky jsi byla hezká. Ale teď najednou…“

Hodila po něm očima. Pak se posadila a prudce ho šťouchla do hrudi, až se zase svalil do slámy. „Nebyl jsi náhodou dlouho na slunci?“

Uculoval se a pak se po ní vrhl. „Takže ty se chceš prát?“

Tušila, co má v úmyslu, a pokusila se mu vyškubnout a utéct, ale byl rychlejší. Vždycky byl rychlejší. Ať spolu soupeřili v čemkoli, nikdy nad ním nedokázala zvítězit. I teď ji téměř okamžitě přemohl, povalil a začal ji lechtat. Bránila se z posledních sil.

„Michaeli, prosíííííím,“ škemrala.

„O co?“ škádlil ji.

„Přestaaaň…“

Tentokrát kroky neslyšeli. Teprve když na její zmítající se tělo padl stín postavy, tyčící se v otevřených dveřích boxu, ji přestal lechtat a Ninu zachvátila panika. Překotně se Michaelovi vytrhla a posadila se. Pak se snažila upravit si vlasy, ale moc se jí to nedařilo. Stejně už bylo pozdě. Už je viděl.

„Máte tu nějak veselo,“ pronesl pobaveně Gabriel. „Můžu se přidat?“

Michael se postavil a vytáhl za ruku na nohy i Ninu. „Jen jsme tak blbli…“

„To jsem si všiml,“ prohlásil bratr a pozorně si je oba prohlížel. Nině to nebylo příjemné. U Gabriela jeden nikdy nevěděl, s čím se vytasí.

Aby odvedla pozornost od sebe a od Michaela, zeptala se: „Už jsi ho viděl?“

„Koho?“

Netrpělivě si prohrábla vlasy. Ten pohyb ho zaujal, ale nedal najevo, že i on si všiml, jak se změnila.

„Toho nového chlapa,“ upřesnila. „Alexe.“

Gabrielova tvář se zakabonila. „Jo. Potkal jsem je, když jsem šel sem.“

„A?“ vyzvídala.

„A nic. Nejsem z něj nadšený o nic víc než vy dva. Ale vcelku ujde. Na tu bídu…“

Myslel tím to procesí, co se sem nahrnulo, když dal strýc inzerát do novin, že hledá nového správce stájí.

„Starého Toma nikdo nahradit nemůže,“ prohlásil pevně Michael a zvedl vědro, o které předtím zakopl. „Já tu Dianu jednou přetrhnu.“

Nina se musela kamarádky zastat. „Proč myslíš, že to tu nechala ona? Mohl to udělat kdokoli.“

„Chceš mi říct, že jsi to tu zapomněla ty?“ ušklíbl se. „Nebo snad já?“

„Nebo já?“ dodal Gabriel.

Žádný z nich by tam vědro stát nenechal. Nina přiznala porážku. Mlčky.

„Tak vidíš,“ konstatoval spokojeně Michael. „Zbývá jedině ona. Nikdo jiný není tak nezodpovědný a věčně duchem nepřítomný jako Diana.“

Nemohla mu odporovat. Všichni znali Dianu.

Nina chtěla odejít, ale Gabriel ji chytil za paži. Už zase. Co to s těmi kluky dnes je?

„Co zas?“ usápla se na něj a pokusila se mu vytrhnout, ale držel ji pevně. Jeho stisk nebyl tak jemný jako Michaelův. Určitě tam zítra bude mít modřinu.

„Vlastně mě poslali pro vás,“ připustil důvod, kvůli kterému přišel. „Máme všichni jít za otcem.“ Obrátil se na bratra. „Ty pochopitelně také.“

Michael se zamračil.

„A všichni víme proč,“ dodal naštvaně, upustil vědro a nakopl ho. S rachotem se odkutálelo ke stěně.

„To vědro za to nemůže,“ podotkla Nina a utekl jí pobavený úsměv. Všimla si, jak sykl bolestí. Určitě už lituje, že to hloupé vědro nakopl.

„Bolí?“

Vykráčel ze stáje bez odpovědi. Chtěla ho následovat, ale Gabriel ji pořád ještě držel.

Zadívala se na něj. Byli s Michaelem dvojčata, a přesto jí připadalo, že je každý jiný. Nikdy si je nepletla. A má za to, že ani nikdo další. Byli si podobní, jak si jen bratři můžou podobní být – a dvojčata obzvlášť. Přesto byl každý trošku jiný. Už výrazem tváře. Ta Gabrielova vypadala daleko dravěji, drsněji, přitažlivěji. Oči měl chladnější. A vlasy perfektně upravené. Na rozdíl od Michaela, který se o to, jak vypadá, nikdy moc nezajímal.

Oba byli modroocí, ale zatímco Gabrielovy oči skoro studily, jak byly ledově modré, Michaelovy jí připadaly hebké a něžné jako svítání. Vlasy měli oba hnědé, a i když to Gabrielovi v moderním účesu s delšími vlasy nahoře a kratšími dole moc slušelo a nejedna holka se za ním se zalíbením otočila, ona měla raději Michaelovy věčně neupravené kadeře.

Snad proto, že k němu měla odjakživa blíž. Ale Gabriel…

Ten jí občas naháněl spíš hrůzu.

„Tak pustíš mě už?“ zeptala se netrpělivě.

Pousmál se. Jako by uhádl, na co právě myslela. Jako by si všiml, že si ho zaujatě prohlížela. Jemně si ji přitáhl blíž. Naskočila jí z něj husí kůže.

„Co to děláš?“

Pustil ji ve chvíli, kdy ji začala zachvacovat panika.

„Chci se tě jen na něco zeptat, Nino,“ řekl pobaveně, když zahlédl její obavy.

Nedokázala uhlídat výraz své tváře. „Na co?“

Stál příliš blízko na to, aby našla svůj ztracený klid. Ustoupila o krůček dozadu ve snaze zachovat si zdravý rozum.

„Znervózňuju tě?“ všiml si jejího úhybného manévru a přisunul se blíž přesně o ten krůček, kterým chtěla získat trošku prostoru. Hrál si s ní jako kočka s myší – a ona to věděla. Dělal to odjakživa.

„Ne,“ odsekla a donutila se zůstat stát na místě, i když se cítila nepříjemně a nejistě.

Zamyšleně si ji prohlížel. Její zelené, uhrančivé oči. Ty oči ho už nějakou dobu přitahovaly, ale nechtěl tomu vábení podlehnout. Věděl, že by to byla chyba. Vlasy jí spadaly skoro do půli zad. Byly černé jako noc. Postavu měla tak akorát. Neměl rád ty vyzábliny, co se kolem něj věčně natřásaly a doufaly, že ho tím, jak jim chrastily kosti, zaujmou. Ale jako většina kluků, i on dával přednost tomu, když holka vypadala žensky. Pozorně si ji prohlížel a všiml si, že ji to znervózňuje. Pousmál se. Někdy v průběhu času se z Niny vyklubala docela pěkná holka. Ještě nedávno by ho vůbec nezajímalo, jak vypadá, ale zrovna teď měl dojem, že ho nic nezajímá víc.

Asi by ho pobavilo, že přesně na to myslel před chvílí i jeho bratr. V určitých věcech se prostě jejich geny nezapřely.

„Ty a Michael…“

Nechápavě se na něj dívala. Čekala, co má na srdci.

„…ani jsem si nevšiml, že spolu chodíte.“

Nejdřív si myslela, že špatně slyší. Pak se pobaveně rozesmála. „Nechodíme spolu,“ ujistila ho vesele. „Jak jsi na to přišel?“

„Ne?“

I on se usmál, a vypadalo to, že se mu ulevilo.

„Ne,“ ujistila ho přesvědčivě.

Rozpačitě pokrčil rameny. Nevysvětloval, jak k tomu dospěl. „Tak dobře,“ řekl. „Asi bychom už měli také jít.“

Vyběhla ze stájí a on ji pomalu následoval. Nesnažil se ji dohonit. Běžela dolů z kopce jako rozpustilé hříbě. Jako malá holčička, kterou už však dávno přestala být. Zamyšleně se za ní díval a myslel na to, co ve stáji zahlédl na okamžik na tváři svého bratra – když ještě netušili, že tam stojí a pozoruje je. Nina si zřejmě ničeho nevšimla. Ale on to viděl dobře. A zlobilo ho, že ho to tak zaskočilo. Měl to přece čekat už dávno. Ale nečekal.

A když si připustil, co to vlastně viděl, když pochopil to, co ona zatím nechápala, zjistil, že se mu to vůbec nelíbí…

dyž se všichni shromáždili v pracovně starého pána (která však již dlouho patřila jeho synovi), strýc Nině, svým synům i Dianě, která se tu mezitím nečekaně objevila, představil novou posilu stájí. Alex se na všechny zarputilé, mladé tváře usmíval. Nerozhodilo ho, že mu ten úsměv nikdo z nich nevracel. Gabriel si ho zadumaně prohlížel, spíš jako by se snažil poznat, co skrývá. Michael se tvářil vyloženě nepřátelsky, takového ho Nina skoro neznala. Diana se cítila zaskočeně. Ani se nerozkoukala a už tu civí na cizího chlapa, který bude ode dneška řídit její volný čas. Zlobila se na otce i na to, že zatímco tu tvrdne, utíkají drahocenné minuty, které mohla strávit mnohem lépe. Nina postávala trošku stranou, krčila se za Michaelem a pozorovala tu přátelsky vyhlížející tvář.

Byl mladý. Ambiciózní. Vypadal, že si věří. A bohužel, i ona věřila, že svou práci zvládne, že ví, do čeho jde. Nevypadal jako člověk, který ke koním jen náhodně čichl a chce se uchytit, než se posune dál. Ne, tenhle člověk tu chystal zakotvit.

Tak trochu doufala, že se jim ho podaří odsud vyštípat. Protože místo, které zabíral, patřilo přece pořád starému Tomovi. A bude mu patřit napořád…

Jenže teď bylo všechno jinak.

Strýc se také spokojeně usmíval. Věděl, že našel toho správného člověka, a z beder mu odpadla velká hromada starostí. Tušil, že je tím nepotěší, ale vždyť to byly pořád ještě děti. Potřeboval, aby na ně někdo dohlížel.

Očima vyhledal Ninu. Pořád se schovávala za Michaelem, aniž by si to nějak uvědomovala. Když o ni zavadily oči jejího strýce, podvědomě ustoupila ještě víc za Michaelova záda.

„Nino…“

Strýc jí pokynul, aby přišla blíž. „Vy už se s Alexem znáte,“ podotkl a pátravě si ji prohlížel.

Ohrnula rty a pohodila hlavou v mlčenlivém souhlasu. „No jo no…“

Ale on už se zase díval na muže vedle sebe. „Zatím tě ubytuje Zdena,“ oznámil mu. „Moje sestra. Nina tě k ní dovede.“

Nikoho nepřekvapilo, že strýc Alexovi tyká. Na ranči si tykali všichni.

Nina zkameněla. Ano, stávalo se, že strýc občas někoho na ranči ubytoval, ale zatím vždycky v penzionu. Starý Tom měl svůj výminek kousek nad hlavní budovou, ve stráni, která se ztrácela v lese.

Starý pán žil v hlavní budově nad kuchyní, kde měl své dva pokoje a hlavně klid, protože hluk hostů z penzionu tam tolik nedoléhal. I když šlo o relativní klid, protože hosté, kteří navštěvovali restauraci, se někdy dokázali chovat hlučně a rušivě. Jenže to byla daň, jež platil za splnění svého snu rád. Nina ho několikrát přistihla, jak sedí na balkóně, pozoruje ten mumraj a pod vousy se tiše culí jako malé dítě na vánoční stromeček. Když to na ranči žilo, stal se z něj nejspokojenější člověk této planety. Nestěžoval si. A pokud se někdy moc nevyspal, nikdy to na něm nepoznala.

Strýc, teta a dvojčata s Dianou žili přímo v penzionu, a pohodlné to určitě nebylo. Však si teta kolikrát stěžovala na rachot, který otřásal stropem jejich bytu. Ten se nacházel v přízemí, v opačném křídle budovy než kanceláře. Měli tam čtyři útulné menší pokoje plus jeden větší, takový obýváček, avšak většinu času nevyužitý.

Zdena s Ninou bydlely kus stranou od všeho dění. Domek, kde ji tehdy matka nechala, stál nahoře na vršku, hned vedle stájí. Vypadal tam trošku odstrčeně a jaksi opuštěně, ale Nině to nikdy nevadilo. Samota jí obvykle vyhovovala. Navíc, nikdy se necítila sama, když měla poblíž koně. Mohla kdykoli vyklouznout ze svého pokoje, potichu seběhnout vrzající staré schody (věděla, kam šlápnout, aby nevrzaly) a vykrást se do nočního ticha. Někdy takhle trávila celé noci, zachumlaná do starého svetru, přitisknutá k teplému koňskému tělu, nikým a ničím nerušená. Měla tyhle své noční návštěvy stáje nejraději. Někdy jen tak procházela boxy, hladila dotírající nozdry, plnila vědra čerstvou vodou nebo zametala. Jindy si dřepla do slámy a prostě jen tak seděla a vstřebávala ticho, koňské odfrkování, hrabání kopyt o zem a švihání ocasů, jak se koně snažili odhánět dotěrné mouchy.

Teď Nina nechápavě hleděla na strýce. „Cože?“

Netrpělivě ji pobídl. „No tak, Nino. Netvař se tak vyplašeně. Jak se něco uvolní, tak Alexe přestěhujeme…“

Podívala se na cizího muže a žaludek se jí stáhl obavami. Přijde o soukromí, kterého si tak cenila. O večery se Zdenou, kdy sedávaly samy dvě u stolu ve staré, nemoderní kuchyni a povídaly si o všem možném. O své tajné výpravy do stájí. Bude pod dozorem. Všechno v ní zhořklo.

„Zdena to ví?“ zeptala se zbytečně. Jasně, že to ví. Musela s tím přece souhlasit.

Jenže v té chvíli se dveře kanceláře znovu otevřely a vstoupila žena, ke které se stočily všechny oči v místnosti. Vypadala mladě, ačkoli jí už táhlo na čtyřicet. Drobná postava však sváděla k tomu, že ji lidé považovali za daleko mladší, než ve skutečnosti byla. Její tvář se zachmuřila, zřejmě zaslechla něco z toho, co strýc pronesl. Oči se tázavě dívaly na cizince v místnosti. Byl jediný, koho neznala.

I když celkově působila mladě, v očích se jí odrážela únava a smutek. Tahle žena moc radosti a štěstí od života nedostala. Hnědé vlasy měla stažené do uzlu na temeni, ze kterého jí neuspořádaně vyklouzlo pár neposlušných pramenů. Neustále si je zastrkávala za uši, ale nikdy tam nezůstaly déle než pár minut. Oči měla mírné, hnědé a teplé. Když byla Nina menší, říkala jim čokoládové oči. Nikdy neviděla podobnou barvu očí, jakou měla Zdena.

„Co jsi zase upekl, Jardo?“ zeptala se svého bratra a ty zmatkem přetékající oči na něj upřela.

Ten se však místo odpovědi podíval na muže vedle sebe.

„To je moje sestra, Alexi. Zdena,“ představil ji. „U ní budeš bydlet, než se to nějak dořeší.“

Zdena se zamračila. „Že by ses mě zeptal, jestli s tím souhlasím?“ namítla poklidně. Nina její klid obdivovala. A zřejmě i ten nový. Upřeně ženu před sebou sledoval. Jako by chtěl nahlédnout pod povrch toho, co skrývala. A měla snad co skrývat?

Nina se otřásla předzvěstí čehosi bolestného, co se jim chystalo převrátit život naruby. S novým zájmem pohlédla na muže před sebou. Proč přišel? Proč se jim míchá do života? Najednou se cítila nesmírně unavená.

Alex přistoupil blíž.

„Já jsem Alex,“ napřáhl dlaň, aby se sám ujal svého představování. „Budu rád, když mě na pár dní ubytujete. Jinak bych nejspíš musel přespávat ve stáji.“

„A to samozřejmě nechceme,“ podotkla mírně, očima zavadila o svého bratra.

Pak pokrčila rameny. „Asi mi nic jiného nezbývá,“ dodala. „Tak pojďte se mnou.“

Nezdržovala se tím, že by se na cokoli vyptávala. Prostě se otočila a zamířila pryč ze dveří. Alex ji následoval. Nina tam jen bezmocně stála a dívala se za nimi. Vůbec si neuvědomila, že svírá Michaelovu paži a zatíná do ní nehty. Až když sykl, pustila ho a provinile se na něj podívala.

„Promiň,“ šeptla.

Ale jen zavrtěl hlavou, aby to neřešila. Přitáhl si ji blíž k sobě a objal ji. Opřela se o něj, hlavou mu dosahovala k hrudi. Byl o dvacet centimetrů vyšší, stejně jako Gabriel. Cítila se maličká, když se vedle ní někdy tyčili oba. Dokonce i Diana vyrostla za poslední rok tolik, že ji teď už o dost převyšovala. Jednou se z ní stane další Eiffelova věž. Nině vlastně vyhovovalo, že zůstala tak malá. Diana měla problém sehnat na sebe kloudné oblečení, které by se jí líbilo, působilo sexy a zároveň jí padlo. Na rozdíl od ní Nina patřila k těm, které s tím problém neměly.

Teď se dívala na kamarádku, která ustoupila stranou, aby se mohla nenápadně mrknout na svůj mobil. Tvář měla prosvětlenou nesdělenou radostí. Nina zbystřila. Takhle se Diana tvářila vždycky, když měla nový objev.

Přístroj znovu tiše zavrněl. Kdyby se na Dianu nedívala, ani by si toho v šumu hlasů, co kolem nich vířily, nevšimla. Ale Dianu prozradila spíš tvář než tiché vrnění mobilního přístroje. Rychle ho zase schovala do kapsy, aby si toho nevšimli bratři nebo otec. Pak vzhlédla a zachytila zvědavý pohled Niny. Nesnažila se předstírat, že o nic nejde. Uculila se a pokrčila ramenem.

Nina se ztuhle narovnala a odstoupila od Michaela. Vůbec si neuvědomila, že ji pořád objímá kolem pasu a tiskne k sobě.

„Viděl jsi to?“ zeptala se ho šeptem, když k ní sklonil hlavu.

„Co jsem měl vidět?“

„Diana,“ řekla jen. S povzdechem se obrátil po sestře.

„Už zase?“ zasténal.

„Vypadá to tak. Tvářila se stejně jako pokaždé,“ ujistila ho Nina. Znala Dianu třináct let. Nemohla si ten výraz s ničím splést.

„Bože, za co mě trestáááááš,“ pronesl tiše a předstíral teatrálnost.

„Tebe?“ drcla do něj. „Snad mě, ne? Já budu ta, která to bude poslouchat od rána do večera…“

Michael jí šťouchnutí pobaveně oplatil. „A já od večera do rána,“ dodal.

Dalo jí práci zadržet smích. I on se tiše uchechtl. „Máme ji přečtenou, viď?“

Jeho dech ji zašimral na uchu, jak se sklonil, aby ho neslyšel ani bratr, který postával znuděně poblíž, ani nikdo další.

„To jo,“ uznala.

Konečně si jich strýc, který něco hledal v papírech na stole, všiml.

„Vy tu jste ještě?“ podivil se. „Tak sypejte si po své práci, mládeži,“ pobídl je netrpělivě, už myslel na něco jiného.

Gabriel se odlepil ode zdi. Diana v ruce svírala mobil a hrnula se ke dveřím první.

Nina jí zastoupila cestu a chvíli se ve dveřích strkaly jako malé. „Počkej, počkej, kam spěcháš?“

Najednou Ninu zezadu objala čísi horká dlaň a přitáhla si ji k sobě. Pleskla toho drzouna, aby se sevření zbavila. Předpokládala, že je to Michael, a zlobilo ji, že tím umožnil Dianě zmizet.

Otočila se, aby mu od plic řekla, co si o tom myslí, ale ztuhla, když zjistila, že ji drží Gabriel a pobaveně si ji prohlíží.

„Co spolu máte, vy dvě?“ ptal se se zájmem, protože si sestřina nepokoje nevšiml. Málokdy si všímal, co jeho praštěná mladší sestra vyvádí. Zato si poslední dobou všímal Niny, a to ji znervózňovalo.

„Ale nic,“ odbyla ho a vyškubla se mu. „Jen jsem nechtěla, aby mi zdrhla,“ zamračila se na něj. „A díky tobě se jí to povedlo. Tak dík.“

Zavrtěl hlavou. „Kolik ti je, dvanáct?“

„Tsssssssss,“ utrousila a vylítla z kanceláře tak rychle, že málem zakopla o vlastní nohy.

Michael si bratra chvíli zaujatě prohlížel. Už ho také za ty roky znal. A věděl, že jeho zájem o Ninu není jen tak.

„Nech ji na pokoji, brácho,“ utrousil, když bratra míjel.

„To bys byl rád, viď?“ pronesl Gabriel spíš pro sebe, když všichni zmizeli, a on konečně vyšel na chodbu a zavřel za sebou dveře.

Nina nakonec nechala Dianu odejít, i když viděla, že její postava míří k osamocené chatce ve stráni. Diana šla navštívit starého Toma. Nechala ji jít a loudavě se vydala na opačnou stranu, domů…

Jestli se tak dá nazývat místo, kde sice žije, ale nic jí tam nepatří. Ani žena, která ji vychovává. Jak ráda by se právě teď schoulila do náruče mámy. Nechala se vypeskovat od otce, kdyby tedy nějakého měla. Snad by skousla i dotírání věčně otráveného mladšího sourozence. Všechny ty věci, na něž si spolužáci a spolužačky neustále stěžovali, jí připadaly jako nedostižný sen, který se jí nikdy nesplní. Nikdy nepozná rodiče, kteří by jí svým chováním lezli na nervy, pili jí krev, kteří by ji prudili neustálými zákazy, příkazy, nařízeními a kontrolováním, co kde a s kým dělá, a proč to dělá.

Ano, když slýchala ty stesky, které se neustále opakovaly, někdy chtěla zoufale zařvat: Zmlkněte! Buďte rádi, že je máte!

Ale nikdy to samozřejmě neřekla. Co by taky měla vyprávět? Jak se cítí osamělá? Nechtěná? Nemilovaná?

Ano, teď Zdeně křivdí. Ona ji přece milovala. Milovala ji od chvíle, kdy tu malou, ubrečenou, špinavou a podchlazenou holku našla na svém prahu. Kdy se k ní shýbla, vzala ji do náruče – a věděla, že už ji nikdy nepustí.

Ale Zdena je prostě Zdena. Není to její skutečná máma, a nikdy nebude. I když se tolik snaží.

Nina prostě nemohla dát lásku, kterou si schovávala pro mámu, cizí ženě. To by nebylo správné. Nebo ano?

Někdy si říkala, že je to od ní nespravedlivé. Že Zdeně ubližuje tím věčným odmítáním. Že by se nejradši stulila do její náruče a zapomněla na to, že někde žije žena, která ji porodila, která ji tři roky vychovávala…

Proč, maminko? Proč?

Setřásla nepokoj, který ji nikdy neopouštěl, a snažila se nemyslet na to, co nemůže změnit. Kolikrát si už přála, aby na ni doma čekal věčně napruzený otec a máma, která by na ní viděla jen chyby (jak to znala z vyprávění kamarádek). Je divná, když si přeje právě tohle? Je ulítlá, když přesně tohle všem závidí?

Došourala se na vršek kopce. Dům se utápěl ve tmě, jen v přízemí blikalo světlo, částečně skryté nedotaženými závěsy. Za oknem se míhaly stíny. Nějak rychle se setmělo…

Měla místo domova jen jakousi náhražku. A teď už nemá ani to. Bude se o domov dělit s tím cizím chlapem, kterého nesnáší už jen proto, že existuje. Že přišel a narušil tu kompatibilitu, na jakou byla léta zvyklá. Všechno zkazil.

Kde vlastně bude spát? Domek byl malý. V podkroví se nacházely pouze dvě místnosti: její maličký, útulný pokojík a ložnice Zdeny. Dole se rozkládal poměrně velký obývací pokoj, koupelna a maličká kuchyňka.

Vpadla dovnitř jako sněhová vichřice. Dveře bouchly o veřeje.

„Nino,“ lekla se Zdena a otočila se od sporáku, kde v rychlosti kutila večeři. „Co blázníš, prosím tě?“

Nina se zastyděla. Vlasy jí vlály v průvanu, okno v kuchyni zůstalo otevřené, dveře se odrazily prudkou ránou ode zdi a vítr se je zrovna chystal halasně přibouchnout. Rychle k nim přiskočila a zachytila kliku dřív, než se ozvala ohlušující rána.

„Omlouvám se,“ hlesla.

Zdena se pousmála. Jako vždycky. Nina si nepamatovala, že by se na ni kdy doopravdy zlobila.

„Nic se přece nestalo, jen jsi mě vylekala,“ vysvětlila a dál se věnovala večeři.

Cizák seděl u stolu a pátravě se na dívku díval. Ty jeho oči! Mrazilo ji z nich.

Co chce? Proč si ji tak prohlíží?

Setřásla ze sebe divný pocit a otočila se k němu zády. Přistoupila ke Zdeně.

„Nechci ho tu,“ šeptla, aby ji neslyšel.

Zdena zvedla oči od pánve. „Ale prosím tě,“ konejšivě ji pohladila volnou rukou po tváři. „Nebude tu napořád.“

Odněkud se ozvala melodie ohlašující hovor. Nina se zmateně rozhlédla po kuchyni.

„Nevíš, kde jsem nechala mobil?“ zeptala se, protože poznala úvodní melodii z filmu Rocky. Ano, byl to asi film z pravěku, jak se vyjádřil nejeden spolužák, ale jí se ta hudba líbila. A pak, s Michaelem na tenhle film kdysi koukali do zblbnutí. Našel ho na tátových starých videokazetách, a propadl kouzlu boxu. Kdysi dokonce snil o tom, že by se stal boxerem z povolání.

Samozřejmě jen do té doby, kdy se poprvé serval s Gabrielem tak, že tryskala krev. Jistě, prali se už jako malí, ale když šlo poprvé do tuhého, pochopil, že to není nic pro něj. Neměl duši rváče.

Gabriel ano.

Ale ten s nimi na tyhle filmy nikdy nekoukal. Opovrhoval starou dobou a starými filmy. Jako ostatně většina jejich kamarádů či spolužáků. Proto o tom nikdy s nikým nemluvila. Patřilo to k tajemstvím, která je s Michaelem vázala k sobě jako nerozlučnou dvojku přátel.

Zdena se pousmála. „Pořád se ti někde válí a pak se divíš, že ho nemůžeš najít,“ podotkla.

Jo, Nina nepatřila k těm závislákům, co chodili s mobilem i spát. Asi byla fakt divná.

To už ho vyhrabala z hromady prádla, co čekalo na to, až si ho narovná do skříně. Kdy Zdena stihla vyžehlit, netušila. Ještě včera večer to prádlo leželo v koši a marně čekalo, že se ho chopí.

K smrti nerada žehlila.

No, samo se nejspíš nevyžehlilo. Provinile popadla hromádku a chtěla se vytratit. U dveří se však zarazila.

„Kde budu spát?“ zeptala se ostražitě.

Alex určitě zabral její pokoj. Kde jinde by spal? Na půdě?

Ta zabírala zbytek podkroví, ale zatímco jiné dívky taková místa rády prozkoumávaly, ona se jim vyhýbala. Děsilo ji to. Také tam panovalo ticho, ale takové nepřátelské, vůbec ne jako když pobývala ve stájích.

Každý krok (její vlastní, samozřejmě) ji lekal. Každý stín ji vyděsil skoro k smrti. Když už tam pro něco šla, snažila se odtamtud co nejdřív zmizet.

Jo, nejspíš by ji většina lidí označila za strašpytla. Ale nikdy by to nikomu nepřiznala. Věděl to pouze Michael. A ten to nikomu nepoví.

Teď se na ni Zdena udiveně podívala. „No kde asi, snad ve svém pokoji?“ odpověděla otázkou.

„A on?“ kývla Nina neomaleně hlavou na vetřelce za stolem. Ten jejich dohadování sledoval mlčky. Nedal najevo, že se ho její slova nějak dotkla. Opět viděla v jeho tváři jakési pobavení.

„Nino, proboha….“

Zdena si povzdechla. „Kroť se, ano?“ šeptla směrem k ní v domnění, že to neslyšel. Pousmál se, a ona pochopila, že mu z jejich konverzace bohužel nic neuniklo.

„Kde bude spát on?“ zopakovala Nina a tvářila se, že prosbu ve Zdeniných očích přehlédla.

„Alex bude spát v ložnici.“

Zahlédla úlek v dívčí tváři a honem dodala: „Já si ustelu na gauči. Spokojená?“

„Už jsem se skoro lekla,“ utrousila Nina a kuchyní se rozlehl sytý mužský smích.

Alexe to očividně hodně pobavilo.

„Alespoň někdo se baví,“ dodala, než zmizela za dveřmi.

Zdena se rozpačitě podívala na svého nechtěného hosta. „Puberta, no…“ Na víc se nezmohla. A on se nepřestával smát.

Když se konečně utišil, pozorně se na ni zadíval. „Mně to nemusíš vysvětlovat. Je to správná žába.“

„Žába?“

Otočila se od pánve s vařečkou v ruce. „Proboha, tohle jí neříkejte. V životě by s vámi už nepromluvila…“

Alex se na ni měkce usmál. „Snad jsme si řekli, že si budeme tykat, ne?“

Mávla vařečkou a pak si uvědomila, že se jí jídlo pálí. „Kruci… Nejsem zrovna uvědomělá kuchařka…“

„To bych ani nechtěl…“

Pořád se vyhýbala tomu, aby ho nějak oslovila. Ani jí nebylo příjemné, že má ve svém domě cizího muže. Navíc docela atraktivního a mladého. Zcela jistě byl mladší než ona.

Nejspíš jen o pár let, ale i kdyby nebyl, prostě ji přivádělo do rozpaků, že po tolika letech samoty má mít v domě chlapa.

Její bratr se nejspíš musel úplně zbláznit, když tohle vymyslel. A navíc jí vůbec nedal šanci odmítnout. Copak mohla říct, že ho tu nechce?

Stačilo, jak se chovala Nina. Tu omlouval věk. Ji ne.

Vypnula oheň a odstavila pánev. „No, hotovo… Nečekejte… Nečekej,“ opravila se rychle, „žádný zázrak.“

Přemýšlel o tom, že právě na ten možná celý život čeká. Přemýšlel, jestli ho po všech těch letech čekání a hledání našel právě tady. Díval se na tu cizí, rozpačitou a zaskočenou ženu a doufal, že jí nešlápne do úsměvu, až jednoho dne zjistí, proč doopravdy přišel…

ina vydupala schody do podkroví, naházela neuspořádaně oblečení do skříně a jaksi zapomněla, že Zdena musela vynaložit určitou námahu, když ho v noci žehlila. Jenže oblečení bylo to poslední, nad čím teď chtěla přemýšlet. Tak on bude spát v ložnici. Hned vedle. Bude to ještě horší, než se domnívala.

Dívala se na dveře a dlouze přemítala, jestli se má vrátit dolů.

Z úvah ji vytrhlo cinknutí o sklo. Přistoupila k oknu a opatrně, aby nezavrzalo, ho pootevřela.

„Pojď dolů,“ donesl k ní vítr tichý hlas.

Usmála se. „Pojď ty nahoru,“ opáčila.

„Blázníš?“ otřásla se Diana. „Možná bys k tomu přemluvila Michaela, ale mě tedy ne.“

„Ty něco chceš, nebo ne?“ nedala se Nina, bavilo ji chvíli Diu trápit. Tušila, že nevydrží své tajemství hýčkat dlouho. Jak dobře se znaly…

Dívka pod oknem byla vyšší a štíhlejší než Nina. Měla plavé vlasy, zvlněné větrem jí vlály kolem obličeje. Tvář, jež by mohla konkurovat nejedné modelce, se usmívala. Něha, která se jí odrážela v očích, Ninu zviklala.

„Ty v tom pěkně lítáš,“ podotkla tiše a otevřela okno dokořán. „Už zase,“ dodala spíš pro sebe.

Kolikrát už takovou situaci za poslední dva roky zažila?

Nepočítaně…

Vylezla opatrně z okna na střechu, která se maličko svažovala, takže neměla problém se na ní udržet. Za ty roky už to měla navíc natrénované natolik, že by mohla chodit poslepu. Stráň za domem umožňovala celkem snadný přístup na střechu – a stejně tak z ní. Byl to Michael, kdo první zkusil, jestli se dá vylézt nahoru.

Když měla tehdy zlomenou ruku a on měl zákaz se k ní přibližovat, lezl za ní tajně. No, tajně…

Pochybovala, že by o tom Zdena nevěděla. Ale tvářila se, že netuší, kdo Nině dělá po večerech společnost.

Časem to zvládala také. Zvládla by to i Diana, ale ta by se k tomu nikdy nesnížila. Bylo to pod její úroveň, lézt po střechách.

Nina seskočila do trávy a došla k lavičce, která tam stála odnepaměti.

„Tak povídej,“ vyzvala kamarádku. „O koho jde tentokrát?“

Diana si sedla vedle ní. „Nemůžu přijít jen tak?“ broukla nespokojeně, že ji Nina prokoukla.

Nina se málem rozesmála nahlas. „Ty? Vážně ne…“

„Dobře, máš zase pravdu,“ připustila Diana. „Musím ti něco říct.“

„To je mi novina,“ neodpustila si Nina lehké rýpnutí. Ale Diana ho přešla bez komentáře. Jen si povzdechla.

„Tomu neuvěříš,“ nadnesla.

„Ale joooo,“ broukla Nina. „Myslím, že uvěřím. Tak už to vysyp. Kdo to je?“

„Luděk…“

Nina se na ni pátravě podívala. „Děláš si srandu?“

„Proč?“ Diana se okamžitě naježila. „Protože propadl?“

„Protože je to gauner,“ nešetřila ji Nina. „Protože je to blbec. Protože…“

Diana ji nenechala domluvit. „Vůbec ho neznáš!“

„Vyleptal ti mozek nebo co?“ zuřila Nina. „Víš, co provedl loni Adéle, ne? Pamatuješ, jak z toho byla špatná?“

„Adéla je potvora, kecá,“ odbyla ji přítelkyně. „Luděk takový není…“

„Tvl, ty na něčem jedeš?“

Nina byla v šoku. Kam se poděla její rozumná kamarádka? Kdo to tu seděl místo ní? „To tě tak oblbl? Kdy to, prosím tě, stihl?“ nechápala.

„Neměla jsem sem chodit,“ urazila se Diana. „Vůbec tomu nerozumíš. Nevíš, co je to láska!“

Prskla na ni ta slova, aniž by o nich moc přemýšlela.

Nina se okamžitě stáhla. „Ne, to opravdu nevím,“ zamumlala.

Seděla tam shrbená jako stará babka.

„Promiň,“ lekla se Diana. „Tak jsem to nemyslela.“

„A jak jsi to myslela?“ zvedla k ní Nina ublíženě oči. „Ne, Dio, myslela jsi to přesně tak, jak jsi to řekla. Nevím, co je to láska. A snad to ani vědět nechci. Já totiž vím jen jedno – bolí to. Bolí to a tu bolest cítím celých těch třináct let, co jsem tady. Jestli je tohle láska, tak o ni nestojím…“

„Nino…“

Diana se pokusila Niny dotknout, ale ta její dlaň setřásla, jako by se o ni spálila. „Nesahej na mě!“ obořila se na ni. „A jdi už, jo? Zítra si o tom promluvíme. Třeba to budeš vidět jinak.“

„Já ho miluju,“ utrousila Diana, když vstávala. „Doufala jsem, že to pochopíš.“

„Ne, tohle nepochopím,“ vrtěla Nina hlavou a dívala se za ní, když mizela ve tmě. „Takovej blbec!“ ulevila si bezmocně.

„Kdo? Já?“ ozvalo se za ní, až nadskočila úlekem. Nejprve se domnívala, že ji našel Alex, ale byl to jen Gabriel.

„Bože, co ty tu děláš?“ odfrkla si znechuceně. „Na jeden den těch průšvihů bylo už vážně dost…“

Přeskočil opěradlo lavičky a dopadl vedle ní. Musela to chtě nechtě obdivovat. Chtěl na ni očividně zapůsobit – a to se mu i povedlo.

Rty mu zacukaly potlačovaným smíchem. „Tak já jsem průšvih?“ zeptal se se zájmem.

„Ty?“

Zadívala se na něj a přimhouřila oči. „Nenapadá mě lepší slovo, které by tě vystihovalo,“ připustila nakonec. „Ale jsi nejspíš ještě horší než průšvih. Ty jsi katastrofa…“

„Aha…“

Odmlčel se a prohlížel si ji. „Co se stalo? Vy jste se s Dianou pohádaly?“

Nejspíš musel sestru zahlédnout. Možná i slyšel, o čem mluvily.

„No, asi jo.“

„Ty to nevíš jistě?“ snažil se zlehčit napjatou atmosféru.

Pomohlo to, maličko se uvolnila. „Naštvala mě.“

„Čím?“ zeptal se.

„To nechceš vědět,“ odbyla ho. Tušila, že ani jemu by se nelíbilo, kdo pobláznil hlavu jeho sestře.

„Chci,“ nedal se však odbýt. „Jen mi to řekni. Kdo je ten blbec, kterému jsi předtím spílala?“

Pár okamžiků v sobě bojovala s loajalitou k přítelkyni a strachem o ni. Strach zvítězil. „Luděk.“

„Luděk?“ opáčil nechápavě. „Počkej, ty myslíš tamtoho Luďka?“

Zbystřil a ona pochopila, že udělala chybu. Neměla mu nic povídat.

„Nech to být, o nic vlastně nejde,“ snažila se odvést pozornost jinam, zvedla se a mínila se s ním rychle rozloučit a vrátit se tajně zase do svého pokoje. Než si Zdena povšimne, že se za domem děje něco nepatřičného.

Gabriel si ji však přitáhl rychlým pohybem zpět a trhl s ní tak, že mu zpola přistála na klíně.

„Zbláznil ses?“ vztekala se, když se mu marně snažila vykroutit. „Pusť mě!“

Sklouzla mu z klína, ale pořád ji držel. „Ne.“

„Víš co?“ prskala naštvaně. „Jsi pitomec! Ještě větší než…“

„Větší než kdo?“

„Však ty víš…“

„Já si to rád vyslechnu znovu,“ ujistil ji chladně. „Tak povídej.“

Mlčky se s ním prala. Nedalo mu žádnou práci jednou rukou ji držet a druhou se bránit proti jejím útokům. „Mně neutečeš, to už bys měla vědět,“ objasnil jí sžíravě. „Radši to vzdej.“

„Jsi…“ V poslední chvíli spolkla další nadávku, kterou ho chtěla počastovat.

Přitáhl si její tvář blíž ke svému obličeji. „Copak jsem, Nino?“ vysmíval se jí. „No jen to řekni! Oba to přece víme, tak se nemáš čeho bát…“

„Jsi vážně jen docela obyčejnej…“

„Pitomec?“ opáčil a tam, kde ještě před vteřinou cítila chladný vzduch, teď cítila jeho horké rty.

Políbil ji.

Tak moc ji to zaskočilo, že se ani nebránila. Vůbec nepostřehla, že už ji nevězní v železném sevření, místo toho si ji přitáhl do náruče a jeho dlaně cítila na zádech. Jeho rty ty její jakoby hladily. Zkoumaly. Neodvážil se zajet jazykem dovnitř, snad se bál, aby mu nevyklouzla. Jenže na to ani nepomyslela. Vůbec nějak zapomněla myslet. Vždyť šlo o Gabriela!

Zděšeně se od něj odtáhla, a on přestal. Stejně tak náhle, jako to začalo, to i skončilo. Oba zrychleně oddechovali a dívali se na sebe s jakousi nevírou v očích.

Čekala, že něco řekne. Že jí vysvětlí, proč to udělal. Že se zasměje a obrátí to v žert – jako dosud vždycky všechno, co se kdy mezi nimi semlelo.

Ale neudělal to. Jen se na ni pořád tak divně díval. Začala se ošívat.

„No, asi už půjdu,“ hlesla nakonec hlasem, který nepoznávala. Chvěla se a nebylo to zimou. Jeho pálivý pohled už dál nemohla snést. Proč nic neříká?

Nepokusil se ji zastavit. Ale těsně předtím, než se vyškrábala na střechu, ji zastavil jeho hlas.

„Nino…“

Ohlédla se, s jednou nohou už nahoře a s druhou ještě ve vzduchu. „Ano?“

Stál kousek od ní a zadumaně se díval kamsi mimo ni. „Nezeptáš se mě, proč jsem to udělal?“

Přesně to chtěla vědět, ale… Najednou pochopila, že odpověď nechce slyšet. Vyhoupla se nahoru a zbaběle utekla do tmy. Snad neviděl, jak ji jeho otázka dokázala polekat.

Nechtěla vědět, proč to udělal.

Protože se bála toho, co by jí mohl říct.

Proboha, byl to přece Gabriel… Znovu udiveně potřásla hlavou. Jak se to mohlo stát?

Od dostaveníčka s kamarádkou k líbání s jejím bratrem se nedostanete přece jen tak. Ale ona vlastně netušila, jak se k tomu dostali. Vždyť se přece hádali. Nesnáší ho, tak proč…

Proč má dojem, že se jí to vlastně docela líbilo?

Celá zmatená se svalila na postel a vůbec se jí nechtělo jít dolů do koupelny. Bála se, že by na ní všichni poznali, co se právě stalo. Nedokázala by Zdeně lhát. Nikdy to neuměla. A říct jí pravdu?

Bože, jen to ne!

To by byl teprve průšvih…

dyž dům úplně ztichl, vyplížila se ze svého pokoje a opatrně našlapovala po tiše vrzajících schodech. Celou tu dlouhou dobu, co čekala, až ti dole rozpustí svou seanci, Alex zmizí nahoře v dámské ložnici, kde se musel cítit nepatřičně asi jako slon na plese, a Zdena dole konečně všechno pozhasíná a ustele si na rozvrzaném, starém gauči, se v ní zmítalo klubko nepokoje a divného zmatku. Nerozuměla tomu. Nerozuměla sama sobě, svému zrádnému srdci, které se tetelilo při vzpomínce na úplně první polibek, který kdy od kluka dostala.

Nepřiznala by to živé duši, ale ještě ji nikdo nikdy nepolíbil. A do téhle chvíle o to vlastně ani nestála. Znuděně poslouchala vzdechy svých spolužaček i bližších kamarádek a nechápala, proč to tak prožívají. Nechápala, proč se celý jejich svět točí jen kolem kluků. Ona měla jiné starosti. Kluci patřili do světa snů, kam zatím její myšlenky nezabloudily. Ale teď?

Nedokázala myslet na nic jiného než na chvíli, kdy ji Gabriel líbal.

Gabriel…

Nejspíš to byl ten důvod, proč je z toho tak mimo. Vždyť za celý život, kdy vedle sebe vyrůstali, nikdy nedal najevo, že by o ni stál. Většinu té doby se spíš hádali. Provokoval ji, škádlil, trápil nemístnými poznámkami, přiváděl ji do rozpaků – a náramně se tím bavil. Podezřívala ho, že ji trápí záměrně. Dělalo mu potěšení druhé vyvádět z míry. Ne, že by byl vyloženě zlý, jen prostě postrádal docela obyčejné lidské soucítění. Nikdy ho neviděla brečet, ani když byl ještě malý kluk. A že si kolikrát ošklivě natloukl, stejně jako všichni ostatní, s nimiž na ranči vyrůstala.

Když už dal Gabriel najevo emoce, šlo většinou o vztek, zpupnost, hrdost nebo povýšenost. Arogantní – to bylo slovo, které ho dokonale vystihovalo. Choval se arogantně, a snad na to byl i pyšný. No, jenomže ono mu to i procházelo. Holky ho žraly navzdory aroganci a přezíravosti, kterými ve vztahu k nim nešetřil.

Nikdy by ji nenapadlo, že o něm jednoho dne bude snít. Jenže co dělala právě teď?

Přesně to…

Plížila se po schodech potmě dolů a před oči se jí neustále vracely chvíle, kdy ji věznil v objetí.

Nemohla si ujasnit, jestli to, co se stalo, myslel vážně, nebo šlo zase o jednu z jeho her. Hrál si s jejími city stejně, jako to dělal s jinými holkami za tu dobu, co to začala vnímat? Pokud ano, pak je ona blázen, že mu na to skočila. Protože jí jedním hloupým polibkem zamotal hlavu dost na to, aby z ní vytěsnila všechno ostatní.

I nelibost nad tím, že v jejich domě přebývá cizí chlap, který zabral místo starého Toma.

Konečně se ocitla dole a ulehčeně za sebou zavřela dveře koupelny. V rychlosti se osprchovala, umyla si vlasy a popadla fén, aby nerušila Zdenu. V celém domě panovalo ticho. Jistě už oba spali, Zdena i Alex. S fénem v ruce podnikla strastiplnou zpáteční cestu po schodech. Kdyby ji někdo pozoroval, asi by si řekl: cvok. Co jiného?

Zasmála se do hrsti a konečně za ní zapadly dveře jejího pokoje.

Usnula neklidným spánkem beze snů až dlouho po půlnoci. Věděla, že ráno se jí nebude chtít vylézt z postele. A že vstávali nechutně brzy. Nikdy nepatřila k těm, co ráno vyskočí a jsou hned čilí a plní elánu. Vstávala podmračená a beze slov pobíhala po domě. Zdena už věděla, že nemá smysl pokoušet se ji zapojit do hovoru dřív, než se zcela probere. Což se málokdy stávalo předtím, než opustily dům.

Do školy všichni dojížděli do města vzdáleného asi 15 km. Většinou je vozila Zdena, protože tam musela obstarat věci nutné k chodu kuchyně a penzionu. Vyjížděli brzy jednak, aby byli včas ve škole, a jednak, aby ona stihla všechny pochůzky a nákupy. Když někdy nemohla, museli to vzít přes kopec dolů do Mlejna, odkud jezdil autobus až ke škole. Jenže cesta do vesnice byla schůdná jen v létě. V zimě se museli brodit vysokými závějemi nevyhrabaného sněhu a na zastávku se dopotáceli většinou naprosto vyčerpaní, promrzlí a naštvaní.

Což o to, cesta dolů ještě celkem ušla. A většinou se vozili autem. Ale když se na ranč sjížděli po vyučování, čekal je výšlap do kopce nebo dvoukilometrový pochod z Rozcestí, nejbližší zastávky. Z Rozcestí to bylo schůdnější, šli po silnici, kterou udržovali i v zimě, a nečekal je výstup jako na Mont Blanc. Nejspíš se stali světovou raritou. Mezi kopci skrytý ranč působil pohádkově a tajuplně. Však jim také mnozí spolužáci záviděli. Jenže ono vlastně leckdy ani nebylo co.

Komu by se chtělo den co den šlapat dva kilometry nebo šplhat poloviční vzdálenost na kopec, který vznikl z kdysi činné sopky, již výbuch roztrhl a rozmetal po okolí? Alespoň tak to Nině, když byla malá, vyprávěl starý pán.

Přešlapovala před domem a čekala na Zdenu, až pobere vše, co potřebuje. Den sliboval pěkné počasí.

Konečně jaro, jak má být, myslela si, když zálibně sledovala slunce na obzoru, jak se zmámeně protahovalo a vystrkovalo první paprsky, kterými hladilo údolí pod nimi. Od domu měly krásný výhled na celou vesnici a dohlédly dost daleko, aby v dálce viděly i řeku, klikatící se mezi skalami, a domy poseté tu a tam mezi dalšími kopci.

Tahle krajina se kopci přímo pyšnila. Kam jste dohlédli, tam byl. Kopec vedle kopce. Menší, větší, samé kopce. Nině se v tomhle nádherném kraji odjakživa moc líbilo.

Jednou ji Zdena vzala na výlet do Panenského Týnce u Loun. Nedostavěný chrám na ni silně zapůsobil, ale krajina kolem? Bída… Tak obyčejná, nudná, šedivá. Všude jen rovina, pole, šeď… Nelíbilo se jí tam a cítila vděčnost, že žijí v těch lesnatých kopcích na severu, kde se i přesto, že tam vlastně nepatřila, cítila doma.

Shlédla z kopce směrem k penzionu a zahlédla, jak dveře právě vyplivly tři otrávené postavičky, jež se loudavým krokem vydaly k nim nahoru. To už slyšela, jak i Zdena zabouchla dveře od domu, takže se otočila a zamířila společně s ní k autu. Než Zdena usedla za volant, ti tři už se vynořili u nich. Pozdravila se odtažitě s Dianou a přátelsky s Michaelem. Gabrielově pohledu se zbaběle vyhnula. Přes noc získala jistotu, že si s ní jen pohrával. A styděla se za to, že ji to tak zasáhlo.

Zdálo se, že i on cítí rozpaky. Gabriel?

Znejistěla a kradmo na něj pohlédla. Podupával nohou o zem a těkal očima všude možně, jen aby se nepodíval na ni. Nepozdravil ji, ale ani to neočekávala. Gabriel byl vždycky svůj. Už dávno se naučila ho tak brát a nic od něj nečekat. Dočkala by se totiž pouze zklamání.

Michael se k ní naklonil. „Co jste si s Dianou udělaly?“ zeptal se šeptem a rty se přitom dotkl jejího ucha. Trhla hlavou a odtáhla se. Najednou jí důvěrnost, se kterou se k ní odjakživa choval, vadila.

„Nic,“ hlesla. Pak mrskla pohledem po kamarádce. „Proč? Něco ti říkala?“

„Poznám, když to mezi vámi neklape,“ prohodil nenuceně a snad si ani nevšiml odstupu, který si od něj náhle udržovala. „Od rána s ní není řeč.“

„Znáš přece Dianu,“ snažila se ho svést ze stopy. Nechtělo se jí vysvětlovat, co se včera večer stalo. A nikdy se nesměl dozvědět, co se stalo pak. Nepochopil by to.

Vlastně to doteď nepochopila ani ona.

Stiskla rty k sobě, naštvaná na zmatek, který si s ní pohrával, aniž by o to stála.

Když před ně Zdena předjela s autem, hrnula se dozadu. Vpředu vždycky sedával jeden z kluků, většinou Gabriel. Tentokrát však zamířil také dozadu, a dřív, než se Michael vzpamatoval, vtlačil Ninu doprostřed, mezi sebe a Dianu. Naštvalo ji to a zároveň i vyděsilo. Co to dělá?

Třeba tím ale nemyslel nic podstatného. Prostě jen nechtěl sedět vpředu a povídat si se Zdenou. Vždycky se je snažila vtáhnout do hovoru, i když by nejraději trávili čas zabraní do svých vlastních myšlenek, případně do tajných tichých rozhovorů mezi sebou. Tentokrát však mlčeli všichni. Diana vypadala stále uraženě, špulila rty jako rozmazlená malá holka a zírala z okna, tvář odvrácenou od Niny.

Michael, který vyfasoval tzv. Černého Petra, seděl vpředu a byl podroben křížovému výslechu, takže nemohl kontrolovat, co se vzadu odehrává. Možná proto si Gabriel troufl položit jí dlaň na stehno. Cukla sebou a hněvivě se po něm otočila. Z očí jí sršely blesky. Setřásla jeho dlaň ze své nohy a mračila se na něj, ale on se dál díval před sebe a předstíral, že se nic nestalo.

Diana zaregistrovala, že se Nina vrtí, a hodila po ní zvídavý pohled, ale zase se rychle odvrátila k oknu.

Gabriel se nepatrně nahnul a otřel se jí tváří o vlasy. „Co se plašíš?“ zašeptal. „Nic se přece nestalo.“

Neuvědomila si, že zatíná ruku v pěst, dokud ji za ni nevzal a něžně jí prsty nerozpletl.

„Uklidni se, Nino,“ šeptl znovu, tak blízko, až se jí srdce v hrudi zatetelilo a pak se zběsile rozbušilo. Strachem a úzkostí. I očekáváním.

„Já tě přece neukousnu,“ dodal ještě a narovnal se, na tváři svůj arogantní, přezíravý výraz.

Chovala se jako malá holka, za jakou ji nejspíš ještě pořád měl. Jen ho prostě teď nějakou dobu bavila a zajímala. Chtěla mu vytrhnout dlaň z té jeho, nějak zapomněl, že ji pořád svírá ve své a něžně si hraje s jejími prsty. Znervózňovalo ji to. A bála se, že si toho všimne Michael, který je zvědavě pozoroval ve zpětném zrcátku. Bože, co by si pomyslel, kdyby viděl, co Gabriel vyvádí? Zlobil by se na ni?

Hádala, že by se zlobil spíš na bratra. A právem. O co se to Gabriel snaží? Poplést jí hlavu?

A nestalo se to už?

Srdce jí pořád splašeně bilo na poplach. Bála se. Bála se jeho blízkosti i toho, co to s ní dělalo. Bála se, že si s ní jen pohrává a pak se jí vysměje. Tak jako už kolikrát předtím. Bála se i toho, že už není cesta zpátky. Že už se na něj nikdy nedokáže dívat tak jako dřív. Jako na bratra své nejlepší přítelkyně, který je obě vždy přezíravě přehlížel a kterého bavilo je zlobit a provokovat.

Najednou viděla kluka, kterého dřív vidět nedokázala. Pohledného, sebevědomého, osmnáctiletého kluka, co o ni projevil zájem.

Nebo se plete?

Už aby ta nekonečná cesta skončila. Cítila, jak jí hoří tváře. Vnímala Gabrielův úsměv, kterým dával najevo, že přesně ví, co se v ní odehrává. Tolik ji to zlobilo, že by do něj nejraději začala bušit pěstmi. Zároveň si přála, aby její ruku už nikdy nepustil.

Nakonec dopadla úplně stejně jako holky, kterými ve skrytu duše opovrhovala. Nechala se polapit a zmámit jen jeho blízkostí. No není pitomá?

Když Zdena zaparkovala kousek od gymnázia, kam všichni chodili (ačkoli ona sama by nejraději chodila na zemědělku), s úlevou vypadla z auta. Rozběhla se ke škole, aniž by na někoho z nich počkala, ani se nerozloučila se Zdenou. Ta se za ní zmateně dívala a přemýšlela, proč se jí dnes zdá Nina jiná. Jakoby cizí.

Diana ji dohnala až v šatnách. „Co to do tebe vjelo?“ divila se a po uraženosti už v její tváři nezůstala ani stopa.

Nina netušila, co jí na to má říct. Měla radost, že se s ní kamarádka zase baví, ale svěřit se jí přece nemohla. Ne s tím, co se dělo mezi ní a Gabrielem. Protože se toho vlastně ani moc nedělo. Jen si s ní pohrával. Jako obvykle.

„Nic,“ broukla a svezla se na botník.

Diana si ji zvědavě prohlížela. „Vy jste se zase pohádali s Gabem, co?“ uhodila hřebík na hlavičku.

V Nině se všechno sevřelo. „No, dalo by se to tak říct,“ připustila, i když to zdaleka nemělo nic společného s pravdou. Pohádali se? Ne. Spíš naopak. Sblížili se. Až moc, řekla by…

Co by tomu řekl Michael, kdyby to tušil? A co Diana?

Ne, tohle prostě nemohla svěřit nikomu z nich. Možná to poví Magdě…

Vzpomněla si na zmeškaný hovor ze včerejšího večera.

„Kruci,“ sykla a vytáhla mobil z tašky. „Zapomněla jsem Magdě zavolat,“ oznámila Dianě. „Bude na mě naštvaná.“

Diana se zasmála. „Nebude. Už tě přece zná, ne?“

Nina se konečně trošku uvolnila a pousmála se. „No to asi jo.“

Společně zamířily ke třídě. Kluky už nikde nezahlédla. Oddechla si a její srdce se konečně zklidnilo. Odpoledne se jí možná bude zdát, že si to všechno jen vymyslela. Že se to nikdy nestalo.

Jenže ruka ji stále ještě pálila po jeho kradmých dotecích.

„Raději mi řekni, co ten nový?“ naléhala cestou Diana. „Musí to být opruz mít v domě cizího chlapa, ne?“

Nině došlo, že Diana mluví o Alexovi. Znechuceně přikývla. „Zdena spí dole na gauči. A on se rozvaluje v její ložnici. Připadá mi to mírně ujetý…“

„Mírně?“ podotkla Diana. „To je ujetý dost.“

„Myslela jsem, že z hnízda vyhodí mě,“ připustila po chvíli Nina napjatě. „Že na gauči budu spát já.“

Diana si uvědomila skrytou bolest v těch obyčejných slovech. „Nino, neblázni. Jsi tam doma. On je vetřelec.“

„Doma?“ opáčila Nina smutně. „Vážně si to myslíš?“

„Někdy ti nerozumím,“ vzdychla si upřímně Diana. „Proč se tak bráníš uvěřit tomu, že tě nikdo nepošle pryč? Myslíš, že by to Zdena někdy udělala? Nemá vlastní dítě, a už ho mít ani nebude.“

Zarazila se a přemýšlela, jestli má říct i to, co onehdy vyslechla nechtěně doma. Pak se nadechla a vstoupila do rozvodněné řeky s nadějí, že Nině neublíží víc, než už se stalo.

„Kvůli tobě se všeho vzdala, copak to nechápeš? Neudělala by to, kdyby jí na tobě nezáleželo.“

„Tohle nemáš ze své hlavy,“ konstatovala Nina tiše.

Diana nervózně přešlápla z nohy na nohu. „Ne, to ne. Slyšela jsem mámu s tátou, jak se o tom tuhle bavili. Máma se do Zdeny navážela a táta ji bránil.“

Nině došlo, že teta se ve skutečnosti navážela do ní a ne do Zdeny. A strýc se jí kupodivu zastal. Hřejivý plamínek naděje, že i jemu na ní možná záleží, ji zahřál na srdci. Vždycky ho podezírala z toho, že si nepřál, aby na ranči zůstala. Že to byla hlavně Zdena, kdo za ni bojoval, a starý pán, který ji nakonec podržel – i když se ani jemu dceřino rozhodnutí, zničit si život výchovou cizího děcka, zprvu nelíbilo.

Když byla Nina malá, cítila tu nevraživost občas i z něj. Ale to brzy vyprchalo. Po pár měsících už nedělal rozdíly mezi skutečnými vnoučaty a tím podvrženým. Přirostla mu k srdci svou bezprostředností a také nepředstíranou láskou ke koním. A když si tehdy tak ošklivě natloukla, a přesto znovu sedla na koně, dočista si ho získala. Tušil, že Diana ke koním zdaleka nemá takový vztah jako tahle malá, kterou jim přivál osud.

Neměla čas uvažovat nad tím, co jí řekla Diana. Zvonilo. Spěchaly do třídy, aby tam dorazily dřív než učitel. Nedochvilní žáci za trest zůstávali po škole. Dvojnásobek doby, o kterou se zpozdili. Věřte tomu, že se všichni snažili chodit včas…

yučování skončilo brzy. Páteční bonus. Zřejmě ani kantoři netoužili setrvávat ve školních zdech zbytečně dlouho, když je čekal víkend a dva dny klidu bez rozjívených studentů. Jako by duben nenápadně zotvíral jakousi zábranu ve všech studentech: S blížícím se jarem se přestávali soustředit, snažit a tvářili se otráveně, když to po nich vyučující vyžadovali. Do prázdnin daleko, ale uzdu už jim nikdo přitáhnout nedokázal. Zvládnout je uměli jen ti nejzarytější z pedagogů. Byli jak z divokých vajec. Škola se stala něčím, co už dlouho nepotrvá.

Nina vylétla z budovy zároveň s Magdou a ohlížela se, kde zůstala vězet Diana. Magda do ní drcla.

„Nech ji,“ táhla ji stranou. „Je zblázněná do toho pitomce.“

Obě se s despektem dívaly po dvojici, která se jim ztrácela za rohem z očí, aniž by ji okolní dění zajímalo.

„On ji snad očaroval,“ pronesla Nina nesoustředěně. Podvědomě se rozhlížela, aby včas dokázala prchnout, kdyby se odněkud vynořil Gabriel. Pátek patřil ke dnům, kdy končili ve stejnou dobu.

„Já to nechápu,“ prohlásila Magda s očima zabodnutýma do zad těch dvou. Pak se obrátila k Nině. „Je slizkej.“

„A k tomu parchant,“ dodala Nina navztekaně. „Diana to přece ví. Každý to tu ví.“

„Tak mi to vysvětli,“ mávla Magda rukou za těmi dvěma, kteří už nebyli vidět. „Viděla jsi většího blázna než ji?“ zeptala se dramaticky.

Jo, pomyslela si zdeptaně Nina. Viděla.

Sebe.

Ale to Magdě říct ještě nemohla. Napřed si vyslechne ji.

„Cos mi chtěla včera?“ zeptala se netrpělivě. Nejradši by už odešla z inkriminovaného prostoru. Bylo nebezpečné zůstávat před školou, kde mohla kdykoli narazit na jednoho z bratrů. A ona si uvědomila, že netouží vidět ani jednoho z nich.

„Chtěla jsem přijít,“ odpověděla dívka. „Jenže ty jsi zase nebyla na příjmu. Takže nic.“

„Proč jsi chtěla přijít? Něco se stalo?“

Magda mírně zčervenala. Nina zpozorněla. Obvykle ji neviděla takhle rozpačitou. Jako by něco tajila.

„Magdo, co se děje?“ uhodila na ni.

„Jen jsem tě chtěla vidět,“ vytáčela se kamarádka a okouněla na místě. Nina by ji naopak nejradši odtáhla za vlasy pryč.

„Na co čekáš?“ zeptala se tedy nechápavě. „Chceš tu vystát důlek?“

Konečně se Magda pohnula. Jenže v té chvíli Nina pochopila, že je pozdě. Kluci se v hejnu vynořili ze dveří a hrnuli se přímo k nim. Snad by je smetli, kdyby se do nich přátelsky nezavěsil Michael a mírně je neodtáhl stranou.

„Čekáte na mě, holky?“ zeptal se zvědavě a díval se střídavě na jednu a zase na druhou.

Magda se zasmála. Znělo to divně. Nina zpozorněla ještě víc. O co tu vlastně šlo? Nerozuměla tomu, ale začínala tušit.

„Magdo, můžeš mi něco vysvětlit?“ vytrhla se Michaelovi a měřila si přítelkyni nepřívětivým pohledem.

Ta se neměla k tomu, aby Michaelovu paži setřásla, právě naopak. Přitiskla se k němu o něco blíž a tvář jí zářila štěstím.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dívka odnikud.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.