.

The Human Zoo

Toto vydání vyšlo v nakladatelství Vintage v roce 1994.
Vintage je součástí Penguin Random House.

Copyright © Desmond Morris, 1969

Translation © Karel Makovský, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN epub 978-80-7565-377-2

PODĚKOVÁNÍ

Tato kniha, stejně jako její předchůdkyně – Nahá opice, je určena běžnému čtenáři, a proto nejsou vědecké zdroje citovány přímo v textu. Při sestavování tohoto svazku jsem však využil mnoha původních knih a prací, a nebylo by správné knihu představit, aniž bych přiznal, jak moc mi pomohly při její tvorbě. Na stránkách 281–282 se nachází dodatek, ve kterém probíraná témata, kapitolu po kapitole, přiřazuji k hlavním vědeckým zdrojům. Tento dodatek je možné použít k vyhledání podrobných odkazů uvedených v použité literatuře.

Rád bych také vyjádřil svůj vděk mnoha kolegům a přátelům, kteří mi pomáhali, ať rozhovory, korespondencí, nebo jinými způsoby. Míra jejich příspěvků se liší. V některých případech mi přímo pomáhali s konkrétními místy v textu, jindy mě podněcovali spíše nepřímo – často po mnoho let ovlivňovali mé obecné úvahy a podporovali mě při tříbení názorů. Vzhledem k tomu, jak široký záběr Lidská zoo má, je nemožné vyjmenovat je všechny, především však mezi ně budou patřit: dr. Anthony Ambrose, Robert Ardrey, David Attenborough, Kenneth Bays, prof. Misha Black, dr. David Blest, dr. N. G. Blurton-Jones, James Bomford, dr. John Bowlby, Richard Carrington, sir Hugh Casson, dr. Michael Chance, dr. Richard Coss, dr. Christopher Evans, prof. Robin Fox, prof. J. H. Fremlin, Oliver Graham-Jones, dr. Fae Hallová, prof. Harry Harlow, Mary Haynesová, prof. Heini Hediger, prof. Robert Hinde, dr. Jan van Hooff, dr. Francis Huxley, sir Julian Huxley, prof. Jancy Ironsideová, Devra Kleimanová, dr. Adriaan Kortlandt, baronka Jane van Lawick-Goodall, dr. Paul Leyhausen, Caroline Loizosová, prof. Konrad Lorenz, dr. Malcolm Lyall-Watson, dr. Gilbert Manley, dr. Isaac Marks, Tom Maschler, dr. L. Harrison Matthews, lady Medwayová, Ramona Morrisová, dr. Martin Moynihan, dr. John Napier, Caroline Nicolsonová, Philip Oakes, dr. Kenneth Oakley, Victor Pasmore, sir Roland Penrose, sir Herbert Read, dr. Frances Reynoldsová, dr. Vernon Reynolds, Claire Russellová, dr. W. M. S. Russell, prof. Arthur Smailes, Peter Shepheard, dr. John Sparks, dr. Anthony Storr, Frank Taylor, dr. Lionel Tiger, prof. Niko Tinbergen, dr. Nevil Tronchin-James, Ronald Webster, dr. Wolfgang Wickler, Pat Williamsová, dr. G. M. Woddis a prof. John Yudkin.

Zároveň také musím dodat, že pokud je nějaké jméno součástí tohoto seznamu, neznamená to nutně, že příslušná osoba souhlasí s názory vyjádřenými v této knize.

ÚVOD

Když se tlak moderního života vystupňuje do té míry, že začne být neúnosný, uštvaný obyvatel města často mluví o svém rušném a neklidném světě jako o betonové džungli. Jedná se o dramatický, avšak hrubě nepřesný popis života v přelidněné městské komunitě. To by potvrdil kdokoliv, kdo se zabýval životem v džungli skutečné.

Za normálních okolností, ve svém přirozeném prostředí, se divoká zvířata nemrzačí, nemasturbují, nenapadají své potomky, nemají žaludeční vředy, nevyznávají fetišismus, netrpí obezitou, nevytvářejí homosexuální svazky ani nevraždí. Není třeba zdůrazňovat, že mezi lidskými obyvateli měst ke všem těmto věcem dochází. Jedná se tedy o hlavní rozdíl mezi lidským druhem a ostatními zvířaty? Na první pohled by to tak mohlo vypadat. Jedná se však o klam. Jiná zvířata se za určitých okolností chovají také tak, jmenovitě tehdy, když žijí v nepřirozených podmínkách zajetí. Zvíře držené v kleci zoologické zahrady vykazuje všechny typy nenormálních projevů, které tak dobře známe od našich lidských souputníků. Je jasné, že město nepředstavuje betonovou džungli, ale lidskou zoo.

Obyvatele města nemůžeme porovnávat s divokým zvířetem, protože obyvatel města je zvíře držené v zajetí. Moderní lidské zvíře už nežije v podmínkách, které jsou pro jeho druh přirozené. Neuvěznil ho ředitel zoo, ale genialita jeho vlastního mozku. Uzavřel sám sebe do obrovského neklidného zvěřince, kde se pod neustálým tlakem vystavuje nebezpečí, že se přestane kontrolovat.

Navzdory tomuto permanentnímu tlaku však z toho lidskému zvířeti plyne prospěch, který nad nevýhodami stále převažuje. Svět zoologické zahrady je jako gigantický rodič a své svěřence chrání. Poskytuje potravu, tekutiny, úkryt, hygienu a lékařskou péči. Základní problémy přežití jsou zredukovány na naprosté minimum. Zbývá spousta volného času. Čím si tento volný čas zvířata v zoologické zahradě naplní, to se samozřejmě druh od druhu liší. Některá zvířata klidně odpočívají a dřímají na slunci. Jiná dlouhodobou nečinnost snášejí stále hůř a hůř. Pokud jste chovancem lidské zoo, budete nevyhnutelně patřit do druhé kategorie. Protože máte z podstaty zkoumavý a vynalézavý mozek, nedokážete odpočívat příliš dlouho. Bude vás to hnát ke stále složitějším a složitějším činnostem. Budete zkoumat, organizovat a tvořit – a nakonec se ponoříte do zajetí své zoologické zahrady ještě mnohem hlouběji. S každou novou spletitostí se o další krok vzdálíte od svého přirozeného kmenového stavu, ve kterém naši předkové existovali po miliony let.

Příběh moderního člověka je příběhem jeho snahy vyrovnat se s následky tohoto komplikovaného pokroku. Celý obraz je rozmazaný a matoucí, částečně i kvůli tomu, že se ho účastníme ve dvojaké roli – jsme zároveň diváky i jeho účastníky. Věc se možná vyjasní, když se na všechno podíváme z hlediska zoologa – právě o to se chci pokusit na následujících stránkách. Ve většině případů jsem schválně vybral příklady, které bude západní čtenář dobře znát. To ale neznamená, že se mé závěry vztahují jen na západní kulturu. Právě naopak. Všechno nasvědčuje tomu, že zásadní principy platí stejnou měrou pro všechny obyvatele měst po celém světě.

Pokud by se zdálo, že se snažím naznačit něco jako „Vraťme se zpět, směřujeme ke katastrofě“, mohu vás ujistit, že tomu tak není. V neúnavném společenském vývoji se nám podařilo úžasně rozvinout naše mocné invenční a průzkumnické pudy. Jedná se o základní součást našeho biologického dědictví. Nepředstavují nic umělého ani nepřirozeného. Představují naši sílu, a zároveň i naši slabost. Snažím se poukázat na stále se zvyšující cenu, kterou musíme platit za to, že těmto pudům podléháme, a na důmyslné způsoby, jakými tuto cenu platíme – bez ohledu na to, jak přemrštěná je. Sázky stoupají výš a výš, hra je stále riskantnější, ztráty stále děsivější, tempo stále zběsilejší. Bez ohledu na všechna nebezpečí jde ale o nejnapínavější hru, jakou kdy svět viděl. Bylo by pošetilé navrhovat, aby někdo zapískal na píšťalku a pokoušel se hru zastavit. Nicméně existují různé způsoby, jak ji hrát, a pokud lépe porozumíme skutečné povaze hráčů, mohli bychom mít ze hry ještě víc, aniž by byla zároveň stále nebezpečnější a nakonec skončila katastrofou pro celý náš živočišný druh.

KMENY A SUPERKMENY

Představte si kus země dvacet krát dvacet mil. Jde o divočinu, kterou obývají různé druhy zvířat, malá i velká. Nyní si do té představy dosaďte kompaktní skupinu šedesáti lidských bytostí tábořících uprostřed tohoto území. Pokuste si představit sami sebe, jak tam sedíte jako jeden z členů tohoto nevelkého kmene a kolem vás se rozprostírá krajina – vaše krajina – dál, než kam lze dohlédnout. Nikdo kromě vašeho kmene tento rozlehlý prostor nevyužívá. Je to vaše výhradní teritorium, kmenové loviště. Muži čas od času vyrazí pro nějakou kořist. Ženy sbírají bobule a plody. Kolem tábořiště si hlasitě hrají děti napodobující lovecké techniky svých otců. Pokud se kmeni daří a rozrůstá se, oddělí se od něj menší skupina a vydá se kolonizovat nové území. Váš druh se krok za krokem rozšiřuje.

Představte si kus země dvacet krát dvacet mil. Jde o civilizované území, osídlené stroji a budovami. A nyní si toto území představte hustě obydlené skupinou šesti milionů lidských bytostí tábořících uprostřed tohoto území. Představte si zde sami sebe, v celé té složitosti obrovského města, které se kolem vás rozprostírá dál, než kam lze dohlédnout.

Nyní ty dvě představy porovnejte. Na každou lidskou bytost ze scény první připadá ve scéně druhé sto tisíc dalších jedinců. Velikost prostoru se nezměnila. Díváme-li se na věc z hlediska evoluce, proběhla tato dramatická změna prakticky okamžitě – přechod od scény jedna ke scéně dvě zabral pouhých pár tisíc let. Zvíře zvané člověk se na tyto zcela nové podmínky skvěle adaptovalo, nemělo ale čas změnit se biologicky, vyvinout se v nový druh, civilizovaný i geneticky. Tento civilizační proces proběhl výhradně na bázi učení a zvykání si. Biologicky jsme stále tím jednoduchým kmenovým zvířetem ze scény jedna. Zvíře takto žilo nejen pár století, ale po milion nesnadných let. Během té doby se stihlo změnit i biologicky. Vyvinulo se v něco opravdu velkolepého. Nároky na přežití byly nedozírné, a to ho tvarovalo.

Za posledních pár tisíc let – městských let, přelidněných let civilizovaného člověka – se toho odehrálo tolik, že jen těžko chápeme, že toto období představuje v lidském příběhu sotva minutu. Tento příběh je nám tak důvěrně známý, že si jen neurčitě představujeme, že jsme do něj vrostli postupně a že jsme biologicky plně vybaveni vypořádat se se všemi novými sociálními riziky. Pokud nás něco přinutí podívat se na věc objektivně, nezbývá nám než uznat, že tomu tak není. Vypadá to tak jen díky naší neuvěřitelné tvárnosti a důmyslné přizpůsobivosti. Ten starý prostý kmenový lovec se ze všech sil snaží nosit všechny ty nové ozdoby hrdě a s lehkostí, jde ale o složité a nešikovné okrasy a on o ně nepřestává zakopávat. Než ale začneme zkoumat způsob, jakým to škobrtání probíhá, musíme se nejprve podívat, jak se mu ten úžasný kabát civilizace vůbec podařilo ušít.

Musíme začít snižováním teploty. Vrátíme se až do chladné náruče doby ledové, řekněme někdy před dvaceti tisíci lety. Našim dávným loveckým předkům se už tou dobou podařilo rozptýlit po větší části Starého světa a zanedlouho se měli přes východní Asii vydat do Ameriky. Skutečnost, že takto rozsáhlé expanze vůbec dosáhli, musela nutně znamenat, že se svým jednoduchým loveckým způsobem života vyrovnali svým masožravým konkurentům, nebo je dokonce předčili. To ale není nic překvapivého, pokud vezmeme v úvahu, že mozky našich předků z doby ledové byly právě tak velké a vysoce vyvinuté, jako jsou naše mozky dnes. Z hlediska konstrukce kostry nás toho odlišuje jen málo. Z hlediska tělesného už vstoupil na scénu moderní člověk. Kdybychom pomocí stroje času mohli přenést novorozené dítě lovce z doby ledové k vám domů, kde byste ho vychovali jako vlastní, dá se předpokládat, že by nikdo žádný rozdíl nepoznal.

Podnebí v Evropě nebylo příznivé, ale naši předkové si s ním uměli poradit. Pomocí těch nejjednodušších technologií dokázali zabíjet obrovská zvířata. Naštěstí nám na své lovecké dovednosti zanechali památku, a to nejen v náhodných pozůstatcích, které dokážeme vyškrábat ze dna jejich jeskyní, ale také v podobě úchvatných nástěnných maleb. Vyobrazení chlupatí mamuti, huňatí nosorožci, bizoni a sobi nás nenechávají na pochybách o tom, jaké klima tehdy panovalo. Když dnes člověk z takové jeskyně vykročí ven do vyhřáté krajiny, je obtížné si představit, že ji kdysi obývali tvorové porostlí hustou kožešinou. Kontrast mezi teplotami tehdy a dnes máme živě před očima.

Když se poslední zalednění blížilo ke konci, začal led rychlostí asi padesáti metrů za rok ustupovat k severu a s ním se na sever stěhovala i zvířata zvyklá žít ve studeném podnebí. Chladnou tundru vystřídal hustý les. Velká doba ledová skončila asi před deseti tisíci lety a ohlásila novou epochu lidského vývoje.

K průlomu došlo v místech, kde se stýkají Afrika, Asie a Evropa. Tam – na východním břehu Středozemního moře – došlo k nenápadné změně způsobu lidské obživy, která však měla proměnit celý průběh lidského pokroku. Sama o sobě je tato změna triviální a prostá, její dopad byl ale nesmírný. Dnes už ji považujeme za samozřejmost – říkáme jí zemědělství.

Původně se všechny lidské kmeny živily jedním ze dvou způsobů: muži lovili zvěř, tedy živočišnou potravu, a ženy sbíraly potravu rostlinnou. Tím, že se o své výdobytky dělili, byla výsledná dieta vyvážená. Prakticky všichni aktivní dospělí členové kmene se podíleli na shromažďování potravy. Jídlo se skladovalo relativně jen velmi málo: stačilo, když vyrazili do krajiny, a získali to, co chtěli, a právě tehdy, kdy chtěli. Nebylo to tak riskantní, jak se může zdát, protože celosvětová populace našeho druhu byla samozřejmě v porovnání s dnešními ohromnými počty mizivá. Přestože byli tito lovci a sběrači mimořádně úspěšní a rozšířili se po velké části zeměkoule, jejich kmenové jednotky zůstávaly i nadále malé a jednoduché. Během stovky tisíc let lidské evoluce se na tento lovecký způsob života lidé stále více adaptovali, a to jak tělesně, tak duševně, i co se týče struktury a chování. Další krok, který učinili – krok k zemědělství a výrobě potravin –, je zavál do nečekaných míst a velmi rychle je uvrhl do dosud neznámých podob společenské dynamiky. Nebyl čas rozvinout nové, geneticky podložené vlastnosti, jejichž pomocí by se jí přizpůsobili. Adaptabilita, pružnost v chování, schopnost se učit a zvykat si na neobvyklé, složitější způsoby, to vše od té chvíle naplno procházelo zátěžovým testem. Urbanizace a záludnosti života ve městě pak představovaly už jen další krok.

Dlouhá tovaryšská léta strávená lovem naštěstí u člověka dostatečně rozvinula vynalézavost a systém vzájemné pomoci. Je pravda, že lidští lovci měli soutěživost a průbojnost vrozenou, stejně jako jejich opičí předci, avšak jejich soutěživost byla účinně zmírněna stále rostoucí potřebou spolupracovat. Vzájemná pomoc představovala jejich jedinou naději na úspěch při soupeření se zavedenými profesionálními zabijáky-masožravci s ostrými drápy a tesáky – například s velkými kočkami. Lidští lovci rozvíjeli vedle inteligence a zkoumavé povahy také schopnost spolupracovat a tato kombinace se ukázala jako efektivní a smrtící. Učili se rychle, měli dobrou paměť a dokázali kombinovat oddělené prvky svého předchozího poznání při řešení nových problémů. Pokud jim tato schopnost dříve sloužila při namáhavých loveckých výpravách, teď pro ně byla ještě důležitější. Stáli na prahu nové a nezměrně složitější formy sociálního života, takového, jak ho známe dnes.

Krajina kolem východního pobřeží Středozemního moře představovala přirozené prostředí pro dvě klíčové rostliny: divokou pšenici a divoký ječmen. V této oblasti se vyskytovaly také divoké kozy, divoké ovce, divocí tuři a divoká prasata. Lidští lovci a sběrači usazení v tomto regionu už dříve domestikovali psa, toho ale využívali hlavně jako společníka při lovu a hlídače, ne jako přímý zdroj potravy. Skutečné zemědělství začalo kultivací dvou rostlin, pšenice a ječmene. Brzy potom následovala domestikace: nejprve ovcí a koz a o něco později dobytka a prasat. Se vší pravděpodobností je nejprve přitáhly pěstované plodiny, kterých se zvířata přišla napást, a nakonec zůstala na chov, aby se pak sama nechala sníst.

Není žádná náhoda, že i další dvě oblasti, které se později staly svědky zrodu starobylých civilizací (jižní Asie a Střední Amerika), byly zároveň místy, kde lovci a sběrači našli divoké rostliny vhodné pro kultivaci: rýži v Asii a kukuřici v Americe.

Tyto kultivace z pozdní doby kamenné byly tak úspěšné, že rostliny a tehdy domestikovaná zvířata zůstaly hlavním zdrojem potravy všech rozsáhlých zemědělských projektů až do dnešních dnů. Další pokrok v hospodaření byl už spíše rázu mechanického než biologického. To, co však původně začalo jako pouhé nadbytky raného zemědělství, mělo na náš druh nakonec opravdu zásadní dopad.

Při zpětném pohledu je vysvětlení snadné. Před příchodem zemědělství se každý, kdo chtěl jíst, musel podílet na získávání potravy. Zapojený byl prakticky celý kmen. Když ale pokrokově uvažující mozky, které do té doby pořádaly a plánovaly lovecké manévry, obrátily svou pozornost k problémům při organizování kultivace plodin, zavlažování a chovu odchycených zvířat, dosáhly dvou věcí: jejich úspěch byl takový, že poprvé v historii lidé vytvořili nejen nepřetržitý přísun, ale také pravidelný a spolehlivý přebytek potravy. Tvorba tohoto přebytku byla klíčem, který otevřel bránu k civilizaci. Lidský kmen konečně dokázal podporovat více svých členů, než kolik jich bylo potřeba k získávání potravy. Kmen se tak mohl nejen zvětšovat, ale také mohl uvolnit některé své příslušníky pro jiné úkoly: nejen pro drobné úkony, které se přizpůsobily prioritním požadavkům na získávání potravy, ale pro činnosti na plný úvazek, které mohly vzkvétat samy o sobě. Zrodil se věk specializace.

A z těchto malých začátků vyrostla první města.

Říkal jsem, že vysvětlení je snadné, ale měl jsem tím na mysli, že to je snadné pro nás: když se dnes ohlédneme zpět, není obtížné pojmenovat onen rozhodující faktor, který vedl k dalšímu velkému kroku lidského příběhu. Samozřejmě to vůbec neznamená, že šlo ve své době o krok jednoduchý. Je pravda, že lidský lovec a sběrač byl úžasné zvíře plné nevyužitého potenciálu a schopností. Skutečnost, že jsme dnes tady, je toho dostatečným důkazem. Člověk se však vyvíjel jako kmenový lovec, ne jako trpělivý, usazený rolník. Také je pravda, že měl předvídavý mozek schopný plánovat lov a chápat ve svém prostředí proměny ročních období. Avšak k tomu, aby se z něj stal úspěšný rolník, musel svou předvídavost využívat ještě mnohem víc, než činil kdy předtím. Taktiku lovu musel změnit na strategii zemědělství. A když se mu to podařilo, musel svůj mozek zapojit ještě intenzivněji, aby se vypořádal s následnou společenskou složitostí, která se stala součástí jeho nově nabitého blahobytu – a to tehdy, když se z vesnic stala města.

Jestliže mluvíme o „městské revoluci“, je důležité, abychom si uvědomili jednu věc. Toto pojmenování vytváří dojem, že města vyrostla na všech místech světa znenadání a naráz, a hrnula se rovnou k novému společenskému uspořádání. Tak tomu ale nebylo. Staré způsoby se nevzdávaly snadno a odumíraly jen pomalu. V mnoha částech světa s námi vlastně zůstávají dodnes. Mnoho současných kultur funguje v podstatě stále na úrovni neolitického zemědělství a v některých regionech – například v poušti Kalahari, severní Austrálii a arktických oblastech – se můžeme stále ještě setkat s komunitami lovců a sběračů paleolitického ražení.

První města se rozvíjela a rostla – ne však jako nějaká náhlá vyrážka na kůži prehistorické společnosti, ale jako pár drobných izolovaných znamének. Objevila se na několika místech v jihozápadní Asii jako vzácná výjimka z jinak všeobecného pravidla. Podle současných měřítek byla skutečně malá a městský model se šířil jen velmi pomalu. Všechna města vycházela z organizace silně vázané na dané místo a byla pevně propojena a svázána s okolní zemědělskou půdou.

Mezi jednotlivými městskými centry zpočátku neprobíhal téměř žádný obchod ani komunikace. To se mělo stát dalším velkým krokem vpřed, což ještě nějakou dobu trvalo. Psychologickou bariérou k jeho uskutečnění byla zjevně ztráta místní identity. Nešlo ani tak o to, že by kmen „ztratil hlavu“, spíš že lidská hlava odmítla ztratit svůj kmen. Druh se vyvíjel jako kmenové zvíře a základní charakteristikou kmene je to, že funguje na místním a osobním základě. Překročit tento zásadní sociální vzorec, typický pro původní lidské podmínky, znamenalo jít proti vlastní přirozenosti. Přirozené naopak bylo, že efektivně sklízené a přepravované obilí k tomuto kroku přímo vybízelo. S  rozvojem zemědělství a s tím, jak městské elity osvobozené od namáhavé práce začaly výkon svých mozků směřovat na jiné, aktuálnější problémy, bylo nevyhnutelné, že mezi sousedními malými i velkými městy vznikla hierarchicky organizovaná síť.

Nejstarší známé město vzniklo na místě pozdějšího Jericha před více než osmi tisíci lety, avšak první zcela městská civilizace se rozvinula více na východě, na druhé straně Syrské pouště – v Sumeru. Tam se před pěti až šesti tisíci lety zrodila první říše a díky vynálezu písma se z prehistorie stala historie. Rozvíjela se meziměstská spolupráce, z vůdců se stali správci, zavedly se specializované profese, pokročilo zpracování kovu i doprava, byla domestikována tažná zvířata (odlišná od zvířat chovaných kvůli potravě) a stavěly se monumentální stavby.

Podle našich měřítek byla sumerská města malá, jejich populace se pohybovala v rozmezí od 7 000 po nanejvýš 20 000 obyvatel. Přesto však náš prostý příslušník kmene urazil dlouhou cestu. Stal se z něj občan, člen superkmene. Rozdíl spočíval především v tom, že v superkmeni už neznal všechny členy své komunity osobně. Právě tato změna, tento posun od osobní k neosobní společnosti měl v následujících tisíciletích přinést lidskému zvířeti ta největší muka. Jako druh nejsme biologicky vybavení na to, abychom si poradili s davem cizinců, kteří předstírají, že jsou členy našeho kmene. Bylo to něco, co jsme se museli naučit, a nebylo to snadné. Jak uvidíme později, ještě stále proti tomu různými skrytými způsoby bojujeme – a některé z nich ani nejsou tak skryté.

Lidský společenský život se uměle nafoukl do superkmenových rozměrů, a tak muselo nevyhnutelně dojít k zavádění stále komplikovanějších forem kontroly, které měly bující společenství udržet pohromadě. Mimořádné materiální výhody života v superkmeni museli lidé splácet disciplínou. Ve starých civilizacích, které se začaly rozvíjet kolem Středozemního moře, v Egyptě, Řecku, Římě a jinde, sice vzkvétaly technologie a umění, zároveň ale také bytněly a komplikovaly se administrativa a právo.

Jednalo se o pomalý proces. Velkolepé pozůstatky těchto civilizací, vůči nimž dnes chováme takový obdiv, nám vnucují představu velkého počtu obyvatel – tak tomu však nebylo. Co se týče velikosti populace superkmene, růst probíhal postupně. Ještě v roce 600 př. n. l. nemělo největší tehdejší město – Babylón – víc než 80 000 obyvatel. Antické Atény měly jen 20 000 občanů a pouhá čtvrtina z nich patřila ke skutečné městské elitě. Celková populace městského státu včetně cizích kupců a otroků spolu s obyvateli města a venkova se odhaduje maximálně na 70 000 až 100 000. Pokud tyto počty srovnáme, je to o něco méně, než kolik obyvatel mají současná univerzitní města jako Oxford nebo Cambridge. Velké moderní metropole jsou pochopitelně nesrovnatelné: více než sto jich má dnes přes milion obyvatel a ta největší překračují hranici deseti milionů. Jen v samotných moderních Aténách žije přes 1 850 000 lidí.

Pokud se měly starobylé městské státy i nadále rozrůstat do krásy, nemohly se už spoléhat jen na místní produkci. Svá skladiště musely doplňovat jedním ze dvou způsobů: obchodem nebo dobýváním. Řím dokázal obojí, avšak důraz kladl na dobývání a provozoval ho s tak ohromující administrativní a vojenskou efektivitou, že se mu podařilo vytvořit největší město, jaké kdy svět do té doby spatřil: počet obyvatel se blížil půl milionu. Nastavil tak vzor, jehož ozvěna se nese všemi následujícími staletími. Dozvuky se ozývají dodnes, a to nejen v náročném a namáhavém hlavolamu pro organizátory, manipulátory a tvůrčí talenty, ale také ve stále pasivnější a požitkářské městské elitě. Ta zbytněla do takové míry, že velmi snadno ztratí iluze, což může mít katastrofální následky, a proto je nutné ji za každou cenu nějakým způsobem zabavit. V sofistikovaném občanovi císařského Říma už můžeme spatřit prototyp příslušníka superkmene současného typu.

V postupně se rozvíjejícím příběhu měst jsme s antickým Římem přešli do fáze, kdy lidské společenství nabobtnalo a zhoustlo natolik, že jsme ze zoologického hlediska už dospěli k moderní společenské formě. Je pravda, že v průběhu následujících staletí se zápletka ještě více zkomplikovala, ale v zásadě už se jednalo o stejnou zápletku. Davy zhoustly, elity se staly ještě elitnějšími, technologie ještě techničtějšími. Frustrace a stres městského života narostly, střety v rámci superkmene byly krvavější. Bylo zde příliš mnoho lidí, a to znamenalo, že na lidech nezáleží, že jsou nahraditelní. Jak se vztahy mezi lidmi ztracenými v davu stále více odcizovaly, lidská nelidskost narůstala do hrozivých rozměrů. Jak už jsem však říkal, neosobní vztah není pro člověka biologicky přirozený, takže nejde o nic překvapivého. Překvapivé je, že to nabobtnalé superkmeny všechno přežily, a navíc že to přežily tak dobře. Tuto skutečnost bychom neměli přijímat samozřejmě, jenom proto, že žijeme ve dvacátém století. Měli bychom nad ní žasnout. Jedná se o úchvatný důkaz naší neuvěřitelné vynalézavosti, houževnatosti a tvárnosti jako druhu. Jak jsme to proboha zvládli? Všechno, co jsme měli po ruce, byla jen sada biologických vlastností vyvinutých během našich dlouhých tovaryšských loveckých let. Odpověď musí spočívat v povaze těchto vlastností a ve způsobu, jakým jsme je dokázali využít a jak jsme se s nimi naučili zacházet, aniž bychom je narušili tolik, jak se (na první pohled) zdá. Proto se na ně musíme podívat podrobněji.

Vezmeme-li v úvahu naše opičí předky, může nám nějaké náznaky a podněty nabídnout společenská organizace přeživších druhů opic. Existence silných, dominantních jedinců vládnoucích nad zbytkem tlupy je mezi vyššími primáty široce rozšířeným fenoménem. Slabší členové skupiny akceptují své podřízené role. Neutečou do podrostu a neosamostatní se. V množství je síla a bezpečí. Když počet opic ve skupině přeroste určitou míru, potom se samozřejmě vytvoří odštěpená tlupa, která odejde; samostatné, izolované opice nepředstavují obvyklý jev. Skupina se vždy přesunuje společně a drží pohromadě. Toto spojenectví není jen důsledkem vynucené tyranie ze strany vůdců, dominantních samců. I když se mohou chovat jako despotové, hrají ještě jinou roli – roli strážců a ochránců. Pokud tlupu něco ohrožuje zvenčí, například útok hladového predátora, právě oni jsou pak při obraně nejaktivnější. Tváří v tvář vnějšímu problému se mu hlavní samci musí postavit společně a zapomenout na své interní rozmíšky. Při jiných příležitostech je ale aktivní spolupráce v rámci tlupy minimální.

Když se vrátíme k lidským zvířatům, vidíme, že tento základní princip – sociální spolupráce navenek, sociální soupeření uvnitř – platí i pro nás, ačkoliv naši dávní lidští předkové byli nuceni tuto rovnováhu trochu posunout. Jejich gargantuovský zápas, který vedl k přeměně sběračů plodů na lovce, vyžadoval mnohem intenzivnější a aktivnější interní spolupráci. Vnější svět – kromě toho, že příležitostně poskytoval důvody k panice – představoval nyní pro rodícího se lovce téměř nepřetržitou řadu výzev. Výsledkem byl zásadní posun ke vzájemné výpomoci, sdílení a kombinování zdrojů. To neznamená, že se skupina dávných lidí začala chovat jako jeden muž, jako hejno ryb – na to byl život příliš složitý. Soutěživost a vůdcovství přetrvaly, pomáhaly udržovat hybný moment a omezovaly nerozhodnost; despotická autorita však byla podstatně omezena. Lidští lovci dosáhli křehké rovnováhy, a jak jsme již viděli, ukázala se jako mimořádně úspěšná – umožnila jim totiž, aby se rozšířili po celém zemském povrchu, přestože jim při tom pomáhalo jen minimum technologií.

Co se stalo s touto křehkou rovnováhou, když se z drobných kmenů staly superkmeny? Jakmile se vytratila osobní kmenová struktura, kyvadlo mezi soutěživostí a spoluprací se začalo nebezpečně vychylovat. Jeho výkyvy od té doby způsobily nemálo škod. Vzhledem k tomu, že z podřízených členů superkmenů se stal neosobní dav, ty nejdramatičtější výkyvy směřovaly k dominantní, soutěživé straně. Přerostlé městské tlupy rychle a opakovaně padaly za oběť přemrštěným formám tyranie, despocie a diktátorství. Superkmeny daly povstat supervůdcům, vedle jejichž moci působí staří opičí tyrani naprosto neškodně. Daly také vzniknout superpoddaným v podobě otroků, kteří trpěli podřízeností mnohem extrémnějšího druhu, než jakou kdy poznala i ta nejposlednější opice.

K ovládnutí superkmene tímto způsobem však nestačí pouze osamocený despota. Pokud chce biologické kyvadlo udržet v krajním bodě, musí mít zároveň masivní podporu – samozřejmě vedle všech nových smrtících technologií, jako jsou zbraně, žaláře a mučení, jimiž násilím udržuje stav všeobecného podmanění. A to je možné proto, že neosobním charakterem superkmene se nakazili spolu s vůdci také jejich stoupenci. Vytvořením podskupin či pseudokmenů, přítomných v rámci hlavního superkmene, tak do jisté míry utišili své svědomí, které je vybízelo ke spolupráci. Každý jednotlivec si vytvořil osobní vztahy starého, biologického typu v malé kmenové skupině svých sociálních a profesních společníků. V této skupině mohl uspokojovat své nutkání ke vzájemné pomoci a sdílení. Na jiné podskupiny, například na třídu otroků, potom mohl pohodlněji nahlížet jako na cizince mimo jeho ochranu. Zrodil se společenský „dvojitý standard“. Záludná síla těchto nových podskupin spočívala v tom, že do neosobní roviny umožňovala přenést dokonce i osobní vztahy. I když pán mohl svého podřízeného – otroka, sluhu nebo nevolníka – osobně znát, skutečnost, že byl úhledně zařazen do jiné sociální kategorie, znamenala, že s ním bylo možné zacházet právě tak špatně jako s neosobním davem.

Tvrzení o tom, že moc korumpuje, platí jen částečně. Extrémní útlak může korumpovat stejně účinně. Když se biosociální kyvadlo zhoupne od aktivní spolupráce k tyranii, zkorumpuje to celou společnost. Ta možná dosáhne obrovského materiálního pokroku, možná přesune 4 883 000 tun kamene a postaví pyramidy – avšak kvůli deformované sociální struktuře jsou její dny sečteny. Dominovat můžete jen do určité míry, do určité doby a do určitého počtu, ale i ve skleníkové atmosféře superkmene existuje určitá hranice. Pokud se po dosažení této meze biosociální kyvadlo opatrně vrátí zpět do vyváženého těžiště, může to společnost považovat za štěstí. Pokud se komíhá zběsile tam a zpět, což je mnohem pravděpodobnější, poteče takové množství krve, o jakém se našim primitivním loveckým prapředkům ani nesnilo.

Můžeme považovat za zázrak civilizovaného přežití, že se lidská tendence ke spolupráci prosazuje s takovou silou a opakovaně. Tolik věcí se staví proti ní, a přesto se nepřestává vracet. Rádi o tomto procesu uvažujeme jako o boji zvířecích slabostí proti silám intelektuálního altruismu, jako by etika a morálka byly nějaké moderní vynálezy. Pokud by to byla skutečně pravda, lze pochybovat o tom, že bychom tu dnes žili a mohli něco takového tvrdit. Kdybychom se neřídili naším raným biologickým pudem, který nás nutí spolupracovat s ostatními lidmi, nikdy bychom jako druh nepřežili. Kdyby naši předkové-lovci byli bezohlední, nenasytní tyrani, zatížení „prvotním hříchem“, příběh lidského úspěchu už by dávno skončil. Jediným důvodem, proč se nám doktrína o prvotním hříchu tak hluboce vštípila do mysli, je to, že umělé podmínky superkmene nepřestávají tlačit na náš přirozený biologický altruismus, a ten vyžaduje veškerou pomoc, kterou mu můžeme poskytnout.

Jsem si vědom toho, že s tím, co jsem právě řekl, některé zavedené autority absolutně nebudou souhlasit. Mají za to, že přirozenou dispozicí člověka je slabost, ziskuchtivost a zkaženost, takže je potřeba zavést přísná pravidla, která by ho učinila silným, laskavým a dobrým. Když se ale konceptu „šlechetného divocha“ vysmívají, pletou dohromady různé pojmy. Zdůrazňují, že na nevědomosti a pověrách není nic šlechetného, a v tomto ohledu mají pravdu. Ale to je jen jedna část příběhu. Ta druhá část se týká chování raného lovce vůči svým společníkům. Zde musela být situace zcela odlišná. Soucit, laskavost, vzájemná pomoc, životně důležitá snaha v rámci kmene spolupracovat – není pochyb o tom, že to vše patřilo ke vzorci přežití dávných lidských skupin v jejich nejistém prostředí. Až tehdy, když se kmeny změnily na neosobní superkmeny, se tento prastarý vzor chování začal pod tlakem drolit. Až poté bylo potřeba zavést umělé zákony a kodifikovat normy chování, aby se rovnováha napravila. Kdyby se tyto normy zaváděly jen do té míry, aby se vyrovnaly nově vznikající tlaky, všechno by bylo v pořádku; v dávných civilizacích však byli lidé při dosahování této křehké rovnováhy teprve nováčky. Opakovaně selhávali a následky bývaly tragické. Nyní už toho víme víc, ale systém nikdy není dokonalý. Jak superkmeny nepřestávají růst, problém se objevuje znovu a znovu.

Zkusím to povědět jinými slovy. Často se říká, že „zákony lidem zakazují dělat jen to, k čemu je jinak vedou jejich instinkty“. Z toho vyplývá, že kdyby neexistovaly zákony proti krádežím, znásilňování a vraždám, potom by lidské zvíře bylo ze své podstaty zlodějským a násilnickým zabijákem. Je to opravdu spravedlivý popis člověka jako sociálně-biologického druhu? Do zoologického obrazu rozvíjejícího se kmenového živočicha to příliš nezapadá. Bohužel to ale velmi trefně popisuje obraz superkmene.

Dobrým příkladem je ten nejběžnější zločin – krádež. Člen superkmene žije pod neustálým tlakem, trpí vším tím stresem a napětím, které mu umělé společenské podmínky způsobují. Většina lidí v tomto superkmeni jsou pro něj cizinci; nemá s nimi žádnou osobní, kmenovou vazbu. Typický zloděj nekrade nikomu ze svých společníků, neporušuje starý biologický kmenový zákon. V duchu zkrátka svou oběť umístí zcela mimo svůj kmen. Aby se tomu zabránilo, je potřeba nastolit superkmenový zákon. Zde dává smysl to, když občas hovoříme o „zlodějské cti“ a „zákonech podsvětí“. Podtrhuje se tím skutečnost, že se na zločince díváme, jako by v rámci superkmene patřili do samostatného, odděleného pseudokmene. Jen tak na okraj – je zajímavé si povšimnout, jak se zločincem zacházíme: vydělíme ho do uzavřené komunity složené výhradně ze zločinců. Jako krátkodobé řešení to funguje docela dobře, avšak v dlouhodobém horizontu se tím jeho pseudokmenová identita posiluje, místo toho, aby se oslabovala, a to pomáhá jeho pseudokmenové sociální vazby dále prohlubovat.

Pokud znovu přezkoumáme myšlenku o tom, že „zákony lidem zakazují dělat jen to, k čemu je jinak vedou jejich instinkty“, mohli bychom ji přeformulovat tak, že „zákony lidem zakazují dělat jen to, k čemu by inklinovali v umělých podmínkách civilizačního snažení“. Tímto způsobem pak můžeme zákony vnímat jako vyvažující mechanismus, který má tendenci působit proti deformacím superkmenového soužití a který pomáhá za nepřirozených podmínek udržovat formy společenského chování, jež jsou pro lidský druh přirozené.

To je ovšem přehnané zjednodušení: předpokládá totiž, že vůdci, kteří zákony vytvářejí, jsou dokonalí. Tyrani a despotové ovšem mohou zavádět kruté a nepřiměřené zákony, jimiž obyvatele omezují ve větší míře, než by je k tomu opravňovaly převažující superkmenové podmínky. Slabé vedení může zase nastolit takové zákony, které nebudou dostatečně silné, aby bující populaci udržely pohromadě. Obě cesty vedou ke kulturní katastrofě či úpadku.

Existuje ještě jeden typ zákonů, který nemá s uvedenými argumenty mnoho společného, tedy kromě toho, že i tyto zákony udržují společnost pohromadě. Jedná se o „oddělující zákony“ – takové, které pomáhají odlišit jednu kulturu od druhé. Zajišťují soudržnost společnosti tím, že jí poskytují jedinečnou identitu. U soudů tyto zákony hrají jen podružnou roli. Mnohem častěji se týkají náboženství a sociálních zvyklostí. Jejich funkcí je posílit iluzi, že člověk náleží ke sjednocenému kmeni, ne k živelně se rozrůstajícímu a roztěkanému superkmeni. Jsou-li tyto zákony kritizovány za to, že se zdají svévolné nebo že nedávají smysl, nabízí se odpověď, že jde o tradici a že je nutné se jimi řídit bez dalších námitek. Stejně je zbytečné je z tohoto důvodu zpochybňovat, protože tyto zákony jsou samy o sobě svévolné a často nedávají smysl. Jejich hodnota spočívá v tom, že je sdílejí všichni členové společenství. Když tyto zákony upadají, trochu se s nimi vytrácí i jednota společenství. Berou na sebe mnoho podob: propracované postupy společenských obřadů – svateb, pohřbů, oslav, přehlídek, festivalů a dalších; jemné nuance společenské etikety, mravů a protokolu; složitosti společenského oděvu, ozdob, okras a vzhledu uniforem.

Tato témata do hloubky studují etnologové a kulturní antropologové, fascinováni jejich obrovskou rozmanitostí. Rozmanitost, tj. odlišnost jedné kultury od druhé, spočívá v samém jádru funkce těchto vzorců chování. Člověk žasne nad jejich různorodostí, neměl by však přehlížet ani jejich zásadní podobnost. Zvyky a kostýmy se mohou mezi různými kulturami pozoruhodně lišit v detailech, mají ale stejné základní funkce a stejné základní formy. Pokud začnete vytvářet seznam všech sociálních zvyklostí jedné konkrétní kultury, ekvivalenty prakticky všech jeho položek najdete také u téměř všech ostatních kultur. Lišit se budou jen detaily, ovšem budou se lišit tak křiklavě, až to někdy zakryje skutečnost, že se celou dobu zabýváte jen těmi stejnými sociálními vzorci.

Uveďme příklad: v některých kulturách patří ke smutečním obřadům černé oděvy, kdežto v jiných kulturách je naopak smuteční oděv bílý. Pokud navíc rozhodíte síť do větší šířky, najdete ještě jiné kultury, které používají smuteční látky tmavě modré, šedé, žluté nebo režné, nebarvené. Jestliže někdo vyrůstá od časného dětství v kultuře, kde je se smrtí a truchlením spojena jedna z těchto barev, řekněme černá, bude pro něj překvapivé uvažovat v tomto kontextu o jiných barvách, třeba žluté nebo modré. Zjistíte-li, že se na jiných místech jako smuteční oděv nosí právě takovéto barvy, bezprostředně proto zareagujete poznámkou, jak moc se liší od obyčejů, které důvěrně znáte. A v tom právě spočívá past, tak úhledně nastražená požadavky kulturní izolace. Povrchní pozorování, jak dramaticky se barvy odlišují, zakrývá mnohem podstatnější skutečnost: že všechny tyto kultury sdílejí „projev“ truchlení a že ke všem těmto projevům patří oděv, které se významně liší od oděvu nesmutečního.

To samé platí, když Angličan poprvé navštíví Španělsko – je překvapený, když zjistí, že veřejná místa měst i vesnic jsou vpodvečer plná lidí, kteří se zdánlivě bez cíle procházejí sem a tam po ulicích. Jeho bezprostřední reakcí není to, že jde o kulturní ekvivalent jemu známějších koktejlových party, ale spíš že jde o nějaký podivný místní zvyk. Opět platí, že základní sociální vzorec je shodný, detaily se ale liší.

Mohli bychom uvést mnoho podobných příkladů, které by pokryly prakticky všechny podoby společenských aktivit. V podstatě jde o to, že čím je událost společenštější, tím proměnlivější jsou její detaily a tím podivnější se na první pohled zdá toto chování v jiné kultuře. Nejvýznamnější společenské události, například korunovace, státní pohřby, plesy, bankety, oslavy nezávislosti, velké sportovní události, vojenské přehlídky, festivaly a zahradní slavnosti (nebo jejich ekvivalenty), představují příležitosti, při kterých oddělující zákony hrají nejsilnější roli. Události se od sebe liší v tisíci drobnostech, z nichž každou je třeba přísně dodržovat, jako by na tom závisely samotné životy účastníků. V jistém smyslu na tom jejich společenské životy skutečně závisejí, neboť pouze svým chováním na veřejných místech mohou posilovat a podporovat své pocity sociální identity a sounáležitosti se sociální skupinou, a čím je událost významnější, tím silnější pouto vzniká.

Jedná se o skutečnost, kterou občas přehlížejí či podceňují jinak úspěšní revolucionáři. V době, kdy se zbavují starých a nenáviděných mocenských struktur, musí spolu s nimi smést i většinu starých obřadů. Přestože tyto rituální postupy nemusí mít přímo se svrženým systémem nic společného, příliš silně ho připomínají, a proto musí zmizet spolu s ním. Nahradit je může pár narychlo improvizovaných představení, avšak rituály se těžko vymýšlejí přes noc. (Zajímavá poznámka v této souvislosti se týká křesťanského hnutí: jeho počáteční úspěch závisel do jisté míry na tom, jak se mu podařilo převzít mnoho starých pohanských obřadů a zapojit je ve vhodném převleku do vlastních slavnostních událostí.) Když pak celé revoluční vzrušení a pozdvižení vyprchá, pocit ztráty společenských příležitostí a okázalých slavností vede ke skryté nespokojenosti mnoha rozčarovaných postrevolucionářů. Revoluční stoupenci totiž nechtějí zlomit okovy sociální identity, chtějí zlomit okovy konkrétní sociální identity. Jakmile okovy zničí, budou potřebovat okovy nové, a pouhý abstraktní pocit „svobody“ je zanedlouho omrzí. Oddělující zákony si to žádají.

Jako soudržné síly vstupují do hry ještě další aspekty sociálního chování. Jedním z nich je jazyk. O jazyce jsme zvyklí uvažovat pouze jako o prostředku komunikace, představuje ale mnohem víc. Kdyby tomu tak nebylo, mluvili bychom všichni stejně. Když se ohlédneme zpět na dějiny superkmene, je zřejmé, že „antikomunikační“ funkce jazyka je téměř tak důležitá jako jeho funkce komunikační. Jazyk vytváří obrovské bariéry mezi skupinami, a to mnohem víc než jakákoliv jiná společenská zvyklost; víc než cokoliv jiného totiž identifikuje jedince jako člena konkrétního superkmene a klade překážky tomu, aby zběhl k jiné skupině.

S růstem a slučováním superkmenů se také slučovaly – nebo zanikaly – místní jazyky a jejich celkový počet ve světě se snižoval. Současně se však vyvíjí také opačný trend: větší společenský význam získávají různé způsoby výslovnosti a nářečí, vznikají slangy, argoty a žargony. Členové rozlehlého superkmene se snaží posílit svou kmenovou identitu tím, že vytváří podskupiny, a tak se v rámci hlavního oficiálního jazyka vytváří celé spektrum jeho variant. Stejně jako angličtina a němčina představují znaky totožnosti a oddělující mechanismy mezi Angličany a Němci, tak dokáže přízvuk v angličtině oddělit horní třídu od nižší a technický či psychiatrický žargon odděluje techniky od psychiatrů. (Je smutné, že akademický svět, který by měl ve své vzdělávací roli ctít komunikaci nade vše, používá pseudokmenové jazyky stejně intenzivně jako zločinecký argot. Vymlouvá se na to, že se musí vyjadřovat přesně. To je do určité míry pravda, avšak tato míra se často a okázale překračuje.)

Žargon substandardního jazyka může být tak specializovaný, až se skoro zdá, jako by se zrodil nový jazyk. Pro slangové výrazy je typické, že jakmile se rozšíří a začnou se běžně používat, v původní podskupině je opět nahradí nová slova. Pokud je převezme celý superkmen a slova se přesunou do oficiálního jazyka, přijdou totiž o svou původní funkci. (Dá se úspěšně pochybovat o tom, že například pro přitažlivou dívku, policistu nebo pro sexuální akt používáte stejný slangový výraz, jaký ve vašem věku používali vaši rodiče. Přesto však používáte stejná oficiální slova.) V krajních případech začne některá podskupina používat dokonce zcela cizí jazyk. Na ruském dvoře se například jednu dobu hovořilo francouzsky. V Británii lze pozůstatky tohoto chování vidět v dražších restauracích, jejichž jídelní lístky jsou obvykle ve francouzštině.

Náboženství funguje velmi podobně jako jazyk: posiluje vazby uvnitř skupiny a oslabuje je mezi různými skupinami. Spočívá na jediné jednoduché premise, že někde mimo dosah obyčejných lidských členů skupiny působí mocné síly, a tyto supervůdce či bohy je nutné bez dalších pochybností velebit, získat si jejich přízeň a poslouchat je. To, že nikdy nejsou po ruce, kdybychom přece jen projevili nějaké pochybnosti, jen pomáhá udržovat jejich neotřesitelnou pozici.

Nejprve byla moc bohů omezená a jejich sféry vlivu rozdělené, avšak s tím, jak superkmeny nabobtnávaly do stále méně zvladatelných rozměrů, bylo potřeba pevnější síly, která by je udržela pohromadě. Vláda menších bohů nestačila. Početný a silný superkmen vyžadoval jediného všemocného a vševědoucího boha, a právě tento typ se nakonec prosadil a přežil staletí dalšího vývoje. V menších a zaostalejších kulturách vládnou menší bohové i dnes, avšak lidé všech velkých kultur se obrátili k jedinému superbohovi.

V posledních letech můžeme sledovat, že se moc náboženství jako společensky působící síly zeslabuje. Existují pro to dva důvody. V první řadě se mu nedaří plnit svou zástupnou funkci – pomáhat při zachování soudržnosti. V době, kdy dávné populace nepřestávaly růst a bobtnat, starověké říše se staly jen těžko ovladatelné a rozdělily se na národnostní skupiny. Nové superkmeny usilovaly o vytvoření vlastních identit, a to pomocí všech obvyklých triků. Ale mnohé z těchto skupin nyní sdílely společné náboženství. Tato skutečnost pro ně znamenala, že náboženství sice i nadále představuje mocnou sílu, která příslušníky národa spojuje, nedaří se mu ale naplňovat svou druhou zástupnou funkci při zachovávání soudržnosti, totiž oslabování vazby k jiným národům. Došlo ke kompromisu, který spočíval ve vytvoření sekt v rámci hlavního náboženského proudu. I když sektářství některé oddělující vlastnosti opět posílilo a podpořilo rozlišení náboženských obřadů podle kmenů či jejich lokalizaci, jednalo se pouze o částečné řešení.

Druhý důvod, proč náboženství ztrácí svou moc, je stále vyšší úroveň všeobecného vědeckého vzdělání, jehož rostoucí požadavky směřují k tomu, aby člověk měl pochybnosti, ne jen slepě přijímal dogmata. Závažné ztráty utrpělo především křesťanství. Stále logičtější myšlení členů západního superkmene nemůže přehlížet určité nápadné nelogičnosti. Pravděpodobně tou nejdůležitější je obrovský rozpor mezi učením zdůrazňujícím pokoru a laskavost, a na druhé straně nákladnou zdobností, pompou a mocí křesťanských vůdců.

Kromě práva, zvyků, jazyka a náboženství existuje ještě další, násilnější podoba soudržné síly, která členy superkmene spojuje dohromady – válka. Pokud bychom se na věc podívali cynicky, dalo by se říci, že nic nepomůže vůdci víc než dobrá válka. Dá mu jedinečnou šanci stát se tyranem, a zároveň být kvůli tomu milován. Může zavést ty nejkrutější formy vlády, může poslat tisíce svých příznivců na smrt, a přesto bude oslavován jako velký ochránce. Nic tak neposilní vazby uvnitř skupiny jako hrozba přicházející zvenčí.

Skutečnost, že existence společného nepřítele dokáže úspěšně potlačit vnitřní rozpory, neunikla pozornosti vládců v minulosti ani dnes. Pokud začnou povolovat švy, které drží superkmen pohromadě, trhliny je možné rychle vyspravit tím, že se objeví mocní nepřátelští oni, a ti nás přemění na sjednocené my. Těžko říct, jak často vůdci záměrně manipulovali se střety mezi skupinami; ať už je však tento tah vědomý, či nikoliv, reakce upevňující soudržnost se téměř vždycky dostaví. Vůdce by musel být mimořádně neschopný, aby takovou příležitost zpackal. Musí mít samozřejmě nepřítele, kterého dokáže vylíčit v dostatečně odporných barvách, a pokud se mu to nepodaří, nejspíš se dostane do potíží. Nechutné hrůzy války se promění na velkolepé bitvy jen tehdy, když je hrozba zvenčí skutečně vážná – anebo se zajistí, aby tak působila.

Bez ohledu na to, jak je válka pro zcela bezohledného vládce atraktivní, má zjevnou nevýhodu: jedna strana bude určitě poražena a může se stát, že to bude ta jeho. Člen superkmene by měl být za tento politováníhodný nedostatek vlastně vděčný.

Toto jsou tedy soudržné síly, které mají vliv na velké městské společnosti. Každá společnost si vyvinula svůj vlastní specializovaný druh vládce: úředníka, soudce, politika, společenského vůdce, nejvyššího kněze, generála. V nekomplikovaných časech se všichni spojili do jednoho všemocného císaře či krále, který se dokázal vypořádat s celou škálou činností, jež vůdcovství zahrnuje. Čas ale pokročil, skupiny se rozrostly, a skutečné vůdcovství se tak přelévá z jedné sféry do druhé – přesune se vždy do té kategorie, v níž se právě nachází nejschopnější jedinec.

V poslední době se často praktikuje postup, při němž mají lidé možnost do volby nového vůdce mluvit. Tyto politické prostředky samy o sobě představují hodnotnou soudržnou sílu, která dává příslušníkům superkmene intenzivnější pocit, že do své skupiny patří a mají na ni nějaký vliv. Brzy po zvolení nového vůdce začne být jasné, že tento vliv je menší, než jaký si členové superkmene představovali; v době samotných voleb však komunitou proběhne vítaná vlna společenské sounáležitosti.

Na podporu tohoto procesu jsou vysíláni vůdci místních pseudokmenů, aby se na vládě v zemi podíleli. V některých zemích se z toho stal víceméně pouhý rituální úkon, protože „místní“ zástupci nejsou nic jiného než importovaní profesionálové. Ve společenstvích tak složitých, jako jsou moderní superkmeny, je tento typ deformace nevyhnutelný.

Cíl vládnutí prostřednictvím volených zástupců je dobrý a srozumitelný, i když je obtížné ho v praxi dosáhnout. Vychází z částečného návratu k „politice“ původního lidského kmenového systému, kde do fungování společnosti mohli mluvit všichni členové kmene (nebo aspoň dospělí muži). V jistém smyslu se jednalo o komunisty, kteří kladli důraz na společné sdílení majetku a příliš se nestarali o přísnou ochranu soukromého vlastnictví. Majetek byl určen jak k rozdávání, tak k vlastnění. Jak už jsem ale dříve řekl, kmeny byly malé a každý se znal s každým. Možná si individuálního vlastnictví také cenili, avšak dveře a zámky tehdy byly ještě věcí budoucnosti. Jakmile se kmen proměnil v neosobní superkmen, s cizinci všude kolem, začala být přísná ochrana majetku nezbytná a začala hrát ve společenském životě mnohem větší roli. Všechny politické pokusy tuto skutečnost ignorovat narazily na značné obtíže. Moderní komunismus si to začíná uvědomovat a svůj systém už podle toho začal patřičně přizpůsobovat.

Další úprava byla nezbytná také ve všech případech, jejichž cílem bylo znovu nastolit prastarou kmenovou loveckou strukturu „vlády prostřednictvím lidu“. Superkmeny byly zkrátka příliš velké a problémy vlády příliš složité a odborné. Situace vyžadovala systém zastoupení a profesionální třídu odborníků. Kam až může taková „vláda prostřednictvím lidu“ zajít, bylo nedávno jasně dokumentováno v Anglii, kde padl návrh, aby se parlamentní debaty vysílaly v televizi, takže by se obyvatelstvo – díky moderní vědě – konečně mohlo důvěrněji seznámit se státními záležitostmi. To by ale narušovalo specializovanou, profesionální atmosféru, a proto návrh čelil značnému odporu a nakonec byl zamítnut. Tolik k vládě prostřednictvím lidu. Nejde ale o nic překvapujícího. Řízení superkmene je jako vyvažování slona na napnutém laně. Zdá se, že to nejlepší, v co může jakýkoli moderní politický systém doufat, je používání pravicových metod k zavádění levicových politických programů. (Což se v současnosti prakticky děje na Východě i na Západě.) Jedná se o složitý trik, jehož provedení vyžaduje mimořádnou profesionální zručnost, nemluvě o tom, že je nutné něco jiného říkat a něco jiného konat. Jestliže jsou moderní politici často předmětem opovržení a posměchu, je to způsobeno tím, že mnoho lidí dokáže jejich triky velmi často prohlédnout. Vezmeme-li ale v úvahu velikost současných superkmenů, nevypadá to, že by existovala nějaká vhodná alternativa.

Vzhledem k tomu, že moderní superkmeny jsou v mnoha ohledech společensky nezvladatelné, existuje silná tendence je fragmentovat. Už jsem zmínil způsob, jakým se v rámci hlavního kmene vyhraňují specializované pseudokmeny, jako jsou sociální skupiny, třídní skupiny, profesionální skupiny, akademické skupiny, sportovní skupiny a podobně, které pak znovu vytvářejí různé individuální městské podoby kmenové identity. Tyto skupiny celkem bez problémů setrvávají uvnitř hlavní komunity, často ale dochází k drastičtějším roztržkám. Říše se dělí na nezávislé státy, státy se dělí na samosprávné oblasti. Štěpení přetrvává bez ohledu na zlepšující se komunikaci, bez ohledu na stále více společných cílů a společných postojů. Pod soudržným tlakem války se rychle uzavírají spojenectví, avšak v míru jsou na denním pořádku spory a rozdělování. Když odštěpené skupiny zoufale bojují o vytvoření jakési místní identity, jednoduše to znamená, že soudržné síly superkmene, k němuž náležely, nebyly dostatečně silné nebo zajímavé.

Sen o mírumilovném globálním superkmeni se stále znovu rozpadá. Zdá se, že o nezbytnou soudržnou sílu by se mohla postarat snad jen hrozba z jiné planety, a to jen dočasně. Můžeme jen spekulovat, jestli někdy v budoucnu lidská vynalézavost zapojí do své společenské existence nějaký nový faktor, kterým se tento problém vyřeší. V této chvíli to nevypadá příliš pravděpodobně.

Nedávno proběhla rozsáhlá debata o tom, jak moderní masová komunikační zařízení, například televize, „zmenšují“ společenský povrch světa a vytvářejí globální televesnici. Objevily se názory, že tento trend může docílit toho, že se svět posune ke skutečně mezinárodnímu společenství. Bohužel se jedná o mýtus, a to z jednoho prostého důvodu: televize, na rozdíl od osobního společenského styku, představuje jednosměrný systém. Můžete poslouchat nějakého účinkujícího v televizi, můžete ho tak i poznat, on ale nemůže poslouchat či poznat vás. Pravda je, že se tak dozvíme, co si myslí a čím se zabývá, a to je nesporně velká výhoda, protože se tím rozšiřuje rozpětí sociálních informací, které se k vám dostanou; nenahradí to ovšem oboustranné vztahy skutečných společenských kontaktů.

I kdyby technologie masové komunikace v budoucích letech pokročily nebývalým a v současnosti nepředstavitelným způsobem, budou i nadále omezeny biosociálními limity našeho druhu. Na rozdíl od termitů nejsme vybaveni k tomu, aby se z nás stali poddajní členové obrovské komunity. V zásadě jsme a nejspíš vždycky budeme jednoduchými kmenovými zvířaty.

Navzdory tomu a navzdory nárazovému štěpení, k němuž po celé zeměkouli neustále dochází, nám nicméně nezbývá než čelit faktu, že hlavním trendem i nadále zůstává fungování na úrovni rozsáhlých superkmenů. Zatímco v jedné části světa dochází ke štěpení, v jiné části naopak probíhá slučování. Pokud dnes situace zůstává tak nestabilní, stejně jako byla už po několik století, proč v ní i nadále tvrdošíjně setrváváme? Pokud je tak nebezpečná, proč ji nepřestáváme udržovat?

Jde o mnohem víc než jen o mezinárodní mocenskou hru. Jde o vrozenou, biologickou vlastnost lidského zvířete, které cítí hluboké uspokojení, jestliže se ocitne v městském chaosu superkmene. Touto vlastností je neukojitelná lidská zvídavost, vynalézavost a intelektuální zdatnost. Městský ruch tyto vlastnosti zjevně podněcuje. Stejně jako mořské ptáky hnízdící v koloniích povzbuzuje při rozmnožování právě jejich masivní koncentrace v obrovských společenstvech, také lidské zvíře je intelektuálně stimulováno silnou koncentrací v hustě obydlených městech. Jedná se o chovné kolonie lidských idejí. To je ta pozitivní stránka našeho příběhu. Udržuje systém v chodu i přes mnohé jeho nevýhody.

Některé z nich už jsme zmínili, šlo o nedostatky na společenské úrovni; existují však také na úrovni osobní. Jednotlivci, kteří žijí v obrovských městských komplexech, trpí nejrůznějšími potížemi a stresy: hlukem, znečištěným ovzduším, nedostatkem pohybu, nedostatkem prostoru, přelidněním, přebytkem podnětů, a zároveň trochu paradoxně izolací a nudou.

Možná si myslíte, že cena, kterou příslušník superkmene platí, je příliš vysoká, že by dal raději přednost poklidnému, kontemplativnímu, mírumilovnému životu. Dotyčný si to samozřejmě myslí také, ale stejně s tím jen málokdy něco udělá (stejně jako se nikdy nevydá do posilovny, kam se neustále chystá). Maximálně se tak přestěhuje na předměstí. Tam si může vytvořit pseudokmenovou atmosféru vzdálenou od nároků velkoměsta. Pak ale přijde pondělní ráno a on opět vyrazí do boje. Mohl by se odstěhovat úplně jinam, ale scházelo by mu vzrušení – vzrušení novodobého lovce připraveného ulovit tu největší kořist na největším a nejlepším lovišti, které mu jeho prostředí může nabídnout.

Na základě toho by se dalo očekávat, že každé velké město bude zběsilým infernem novinek a vynalézavosti. V porovnání s vesnicí to tak může vypadat, i když v rámci zkoumání by se dalo zajít určitě ještě dál. Příčinou je zásadní střet mezi soudržnými a tvořivými silami ve společnosti. Jedny tíhnou k zachovávání, a tím i k opakování a stálosti. Druhé směřují k dalšímu vývoji, a tím nevyhnutelně i k odmítání starých vzorů. Stejně jako existuje konflikt mezi soutěživostí a spoluprací, existuje i střet mezi konformitou a inovací. Dlouhodobá inovace má skutečnou šanci pouze ve městě. Jen město je ve své nakumulované konformitě dost silné a bezpečné, aby dokázalo tolerovat rušivé síly rebelské originality a tvořivosti. Ostré nože obrazoborectví jsou pro kůži obra jen drobnými jehličkami, které ho příjemně šimrají, budí ze spánku a ponoukají k akci.

Toto průzkumnické nadšení v kombinaci se soudržnými silami, které jsem již popsal, pak vede k tomu, že mnoho obyvatel moderních měst zůstává dobrovolně uzamčeno ve svých klecích lidské zoo. Vzrušení a výzvy života v superkmeni jsou tak lákavé, že stačí jen málo, aby převážily nad hrozbami a nevýhodami. Jak se ale tyto stinné stránky dají porovnat s nedostatky zvířecích zoologických zahrad?

Zvíře v zoo se nachází v odloučené cele nebo ve výjimečně narušené sociální skupině. Ve vedlejších klecích možná vidí nebo slyší jiná zvířata, nemůže s nimi ale navázat žádný skutečný kontakt. Ironické je, že superspolečenské podmínky městského života mohou u lidí navozovat velmi podobný stav. Osamělost ve městech je dobře známým úskalím. V ohromném neosobním davu se dá lehce ztratit; je snadné narušit, zničit nebo rozdrobit přirozená rodinná seskupení a osobní kmenové vztahy. Na vesnici jsou všichni sousedé osobními přáteli, nebo v horším případě osobními nepřáteli, nejsou ale cizinci. Mnoho lidí ve velkých městech dokonce ani nezná jména svých sousedů.

Toto odosobnění se stává živnou půdou rebelů a inovátorů, kteří by se v menším, kmenovém společenství ocitali pod mnohem silnějším tlakem soudržných sil. Převálcovaly by je požadavky na konformitu. Současně však společenská izolace bujícího města může mnoha chovancům lidské zoo paradoxně způsobovat silný stres a utrpení.

Kromě osobní izolace zde také působí přímý tlak fyzického přelidnění. Každý zvířecí druh se vyvinul tak, že k životu potřebuje určitý životní prostor. V lidské i ve zvířecí zoo je tento prostor výrazně omezen a následky mohou být opravdu vážné. Klaustrofobii považujeme za přehnanou reakci – a v její extrémní podobě tomu tak skutečně je –, ale v mírnější, ne tak rozpoznatelné formě jde o stav, kterým ve městě trpí všichni. Dochází k polovičatým pokusům, jak to napravit. Jako symbolické gesto se vyhrazují určité části měst, které poskytují otevřený prostor: malé kousky „přírodního prostředí“ zvané parky. Původně parky představovaly loviště, v nichž žili jeleni a jiná lovná zvěř a kde bohatí příslušníci superkmene mohli znovu zažívat dávné vzory loveckého chování svých předků. V parcích moderních měst už zůstalo jen rostlinstvo.

Co se týče velikosti prostoru, představují parky jen hodně špatný vtip. Musely by totiž pokrývat tisíce čtverečních kilometrů, aby obrovské městské populaci, které mají sloužit, poskytly k jejich toulkám skutečně přirozenou plochu. To nejlepší, co se o nich dá povědět, že jsou lepší než nic.

Alternativou pro městské obyvatele, kteří hledají prostor, jsou krátké výpady na venkov, a podnikají je opravdu s velkým zápalem. Jejich auta každý víkend vyrážejí z města, nárazník na nárazník, a stejným způsobem se zase vracejí. Sice vycestovali – vydali se na obchůzku širšího okolí svého domova –, přitom ale nepřestali bojovat proti nepřirozené zahlcenosti městského prostoru. I když se z přeplněných silnic moderního superkmene stalo něco jako rituál, je to přece jen lepší než se úplně vzdát. Chovanci zvířecí zoo jsou na tom ještě hůř. Jejich verzí vyjížďky „nárazník na nárazník“ je ještě nesmyslnější pocházení sem a tam v prostoru klece. Ale ani zvířata v zoo se nevzdávají. Měli bychom být vděční, že máme víc možností než jen přecházet sem a tam v našich obývacích pokojích.

Když jsme teď vysledovali průběh událostí, které nás k současným společenským podmínkám dovedly, můžeme začít podrobněji zkoumat různé způsoby, jimiž se naše vzorce chování úspěšně přizpůsobily životu v lidské zoo, nebo jak se nám to v jiných případech katastrofálně nepodařilo.

STATUS A SUPERSTATUS

V jakékoliv organizované skupině savců, bez ohledu na to, jak intenzivně spolupracují, dochází vždy k boji o sociální dominanci. Podle toho, jak se jim v tomto boji daří, získává pak každý dospělý jedinec konkrétní místo na společenském žebříčku, které pak určuje jeho pozici neboli status v hierarchii skupiny. Situace nikdy nezůstává dlouho stabilní, především proto, že všichni soupeři v tomto zápase stárnou. Když začnou vládcové, neboli „vůdci smečky“, slábnout a chátrat, je jejich nadřazenost zpochybněna a svrhnou je jejich bezprostřední podřízení. Potyčky o dominanci pak propuknou nanovo, protože v sociálním žebříčku se chtějí o příčku výš posunout všichni. Na druhém konci stupnice pak rychle dospívají mladší členové skupiny a udržují tlak zdola. Kromě toho může některé členy skupiny náhle zasáhnout choroba či nepředvídaná smrt. V hierarchii tak vzniknou mezery – a ty musí být rychle zaplněny.

Obecně z toho vyplývá, že v hierarchii neustále panuje stav určitého napětí. V přirozených podmínkách se toto napětí udržuje v přijatelných mezích, což je dáno omezenou velikostí společenských skupin. Pokud se ale v umělém prostředí zajetí skupina příliš rozroste nebo je dostupný prostor příliš těsný, pak se konkurenční zápas vymkne z rukou: boje o dominanci začnou zuřit zcela nekontrolovatelně a vůdci smeček, stád, kolonií či kmenů budou vystaveni vyčerpávajícímu tlaku. Když něco takového nastane, slabší členové skupiny často skončí uštvaní k smrti – umírněné rituály, které mají být jen ukázkou síly, se zvrhnou na bezúčelné krvavé násilí.

Má to i další dopady. Řešení abnormálně složitých statusových vztahů zabere tolik času, že se v nebezpečné a škodlivé míře začnou zanedbávat jiné aspekty společenského života, například rodičovská péče.

Pokud řešení sporů o dominanci způsobuje potíže v zoo zvířecí, kde je hustota populace ještě relativně nízká, potom je pochopitelné, že v superkmenech obrovsky přelidněné lidské zoo bude docházet k dilematům ještě mnohem větším. Základním rysem statusového zápasu v přírodě je to, že vychází z osobních vztahů jedinců uvnitř sociální skupiny. Pro člena primitivního lidského kmene byl proto tento problém relativně jednoduchý. Když se ale z kmenů staly superkmeny a vztahy začaly být stále méně osobní, problém statusu se rychle rozrostl do noční můry superstatusu.

Než se ale pustíme do zkoumání této citlivé oblasti městského života, bude užitečné, když se krátce podíváme na základní zákony, kterými se zápas o dominanci řídí. Nejlépe toho docílíme průzkumem bojiště z pohledu dominantního zvířete.

Jestliže máte vládnout své skupině a chcete být při udržování své mocenské pozice úspěšní, musíte dodržovat deset zlatých pravidel. To platí pro vůdce jakéhokoliv druhu, od paviánů až po moderní prezidenty a předsedy vlád. Deset přikázání dominance zní:

1. Musíte dávat okázale najevo vzhled, postoje a gesta vyjadřující dominanci.

U paviána to znamená elegantní, dokonale upravenou bujnou hřívu, dále uvolněný a nezaujatý postoj, pokud se právě neúčastní žádného sporu, a naopak rozhodné a odhodlané držení těla, když je důvod být aktivní. Navenek na něm nesmějí být znát žádné známky úzkosti, nerozhodnosti či váhání.

S několika nepodstatnými rozdíly platí totéž i pro vůdce lidské smečky. Přepychovým oděvem vládce je například hustý kožich, který okázale vyniká nad oděvem jeho podřízených. Vládce zaujímá postoje, které jsou určeny výhradně pro jeho dominantní roli. Když odpočívá, může se opřít nebo si sednout, kdežto ostatní musí stát, dokud nedostanou pohov. Pro dominantního paviána je také typické, že se může líně rozvalit, zatímco jeho horliví podřízení stojí poblíž a jsou ve střehu. Situace se mění, když vůdce přejde do agresivního režimu a začne si zjednávat pořádek. Potom, ať už jde o paviána, či prince, musí zaujmout mnohem působivější pozici než jeho přívrženci. Musí se nad ně doslova povýšit, aby jeho tělesný postoj odpovídal jeho psychologickému statusu. Pro vůdce paviánů je to snadné – dominantní samec je skoro vždycky mnohem mohutnější než jeho poddaní. Stačí mu držet se zpříma a o zbytek se postará stavba jeho těla. Situaci ještě posiluje nahrbení a přikrčení jeho zbabělejších podřízených. Lidský vůdce bude možná potřebovat umělé pomůcky. Může „narůst“ tak, že si oblékne dlouhý kabát nebo vysoký klobouk. Svou velikost může zvýšit tím, že zaujme místo na trůnu, pódiu či na nějakém zvířeti nebo vozidle, případně jej jeho přívrženci ponesou na nosítkách. Dřepění slabších paviánů se napodobuje různě: podřízení lidé skloní hlavu, pokleknou, lehnou si na břicho nebo udeří hlavou o zem.

Vynalézavost našeho druhu umožňuje lidskému vůdci tyto varianty kombinovat. Tím, že sedí na trůnu na vyvýšeném pódiu, může zároveň zaujímat uvolněný postoj pasivního dominujícího vládce a ve stejném okamžiku i aktivní povýšenou pozici – svou moc tak demonstruje hned dvojnásobně.

Projevy vůdcovské důstojnosti, společné pro paviány i lidská zvířata, s námi v mnoha podobách zůstávají dodnes. V těch nejnápadnějších formách je můžeme pozorovat u generálů, soudců, kněží a dosud žijících královských rodů. Sice k nim nedochází tak často jako dřív, ale když k nim přece jen dojde, jsou právě tak pompézní, jako bývaly v minulosti. Ani nejučenější členové akademické obce nejsou při různých ceremoniálech vůči okázalosti a předvádění imunní.

Tam, kde císařové předali vládu voleným prezidentům a ministerským předsedům, přestaly být projevy osobní dominance tak zjevné. V roli vůdce došlo k posunu v tom, na co je třeba klást důraz. Vůdce nového stylu je spíš služebníkem obyvatel, který je shodou okolností i dominantní, než někdo nadřazený lidem, jimž zároveň také slouží. Přijetí své role zdůrazňuje tím, že si obléká relativně nevýrazný oděv – ale je to jen trik. Je to drobné ponížení, které si může dovolit, jestliže má vypadat jako „jeden z davu“. Netroufne si ale zajít příliš daleko, aby se jedním z davu skutečně znovu nestal. Navenek musí svou dominanci dávat i nadále najevo, i když jinými, ne tak křiklavými způsoby. Má k dispozici všechny spletitosti moderního městského prostředí, takže to není zase tak obtížné. Ústupek majestátnosti v oblékání lze kompenzovat luxusně vybavenými místnostmi a budovami, v nichž vládne, pracuje a žije. Okázalost si může zachovat v tom, jakým způsobem cestuje – v koloně eskortované policejními auty či v soukromém tryskáči. Může se i nadále obklopovat početnou skupinou „profesionálních podřízených“: pomocníků, tajemníků, poradců, osobních asistentů, osobních strážců, sloužících a dalších, jejichž hlavním úkolem je ukazovat se v servilním postavení vůči vládci, a tím přispět k obrazu jeho sociální nadřazenosti. Jeho postoje, pohyby a gesta vyjadřující dominanci se upravovat nemusí. Vysílají totiž mocenské signály, které jsou pro lidský druh zcela elementární, takže jsou akceptovány nevědomě, a tím se vyhnou omezením. Vůdcovy pohyby a gesta jsou klidná a uvolněná, případně přísná a rozhodná. (Kdy jste naposledy viděli prezidenta nebo ministerského předsedu běžet, tedy s výjimkou situací, kdy se dobrovolně věnuje joggingu?) Při konverzaci používá zrak jako zbraň: v okamžicích, kdy by podřízení zdvořile uhnuli pohledem, on se přímo zabodává očima, a naopak odvrací hlavu ve chvílích, kdy budou podřízení něco horlivě a soustředěně sledovat. Neškrábe se, neošívá, nevrtí se ani neklopýtá. To jsou reakce vyhrazené jen pro podřízené osoby. Pokud se něco takového vůdci stane, s jeho rolí dominantního člena skupiny není něco v pořádku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lidská ZOO.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.