Veselí

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Radka Třeštíková

Veselí – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Rodině a jižní Moravě

Poděkujme jak děti za jablko

za vše co bývalo a znovu kdysi bude

za to že věrná po dni přicházela noc

za zarputilé ráno

Poděkujme jak děti za jablko

za to že příští dávno je už za námi

že nás měl čas

jak rybář rybu v síti

Poděkujme jak děti za jablko

a bez výčitek bez pokorné pýchy

za radost která pomohla nám přebolet

za odebraný dar

Poděkujme jak děti za jablko

jan skácel

Poděkování ze sbírky a znovu láska

13.

Kdyby mi Rostislav nevmetl do tváře to, co mi do ní vmetl, nejspíš bych tady neseděla. V kupé expresního vlaku Šohaj, na sedadle číslo třináct. Třináctka je ostatně moje šťastné číslo, vnímám to dost symbolicky, navzdory faktu, že v místě opěrky za mojí hlavou si někdo od drah trénoval šití cikcak a výsledek působí jako kosočtverec. Třináctého mám narozeniny. Třináctého května. Právě dnes. Začíná poslední etapa mého dětství, což se dozvím, až skončí, to se nikdo nedozví dřív.

Pomalu ubíhající krajina za oknem přesně odpovídá rychlosti naší jízdy, která má se slovem „expresní“ společného pramálo, ale mně to nevadí, já nikam nepospíchám, já mám čas. Nasadím si sluneční brýle, protože oknem teď svítí slunce přímo na mě, a když mžourám, tak se mi kolem očí dělají vrásky, které mi připomínají, že je mi už třiatřicet. Trojka je první skutečné číslo, proti jedničce jako jednotě a dvojce jako jejímu protikladu. Trojka je počátek, průběh i konec. Trojka je minulost, přítomnost i budoucnost. Trojka je otec, matka a dítě, to jako já. Trojka je víra, naděje a láska, aspoň Google to tvrdí, dokud mám ještě signál na mobilu, pak už jen odevzdaně sleduju všechno to barevné prádlo rozvěšené na balkonech podél trati. Ručníky, trenýrky, tepláky s vyboulenými koleny, pyžama a sepraná trika s potisky vlají ve větru na oslavu vítězství pracujících žen, nebo tedy lidu, abych byla genderově korektní − v naší firmě se na tohle dost dbalo, na rovné příležitosti, stejné platové ohodnocení, stejné přesčasy, stejné firemní pozornosti při různých příležitostech, něžné květiny i pro muže, lahve kvalitního alkoholu i pro ženy, dva měsíce se dokonce intenzivně jednalo o zavedení unisex toalet a společném oslovení v e-mailech, které se nakonec ustálilo na tradičním „ahoj všichni“, toalety zůstaly rozděleny. Než se kolem toho prádla náš vlak zběsile prožene, stihnou ho ženy/muži posbírat, ty/ti obratnější i vyžehlit a složit. Zívnu.

„Jízdenky!“

Z obyčejné černé peněženky, kterou mi věnovala manželka mého bývalého milence s jízlivými slovy, že už si mám laskavě všechno platit sama, vytáhnu lístek a čekám, až na mě v tom chumlu natažených rukou dojde řada. Dala bych si panáka a život do pořádku anebo se opila a bordel ve svém životě ještě na den vytěsnila, jenže já už nemám kam vytěsňovat všechny svoje nezdařené pokusy, nezodpovězené otázky a nedorozumění. Moje duše je jako tohle přeplněné kupé, nemůžu dýchat, ale okno nejde otevřít, přestože použiju všechnu svoji sílu. Je mi tak trapné říct si o pomoc, že si o ni neřeknu. Kdyby ten postarší elegantní pán v šedém klobouku, co sedí vedle mě, okno neotevřel, třeba bych se udusila.

„Je tady hrozný vzduch,“ řekne a zase si sedne.

V kupé je nás dohromady osm. Já, ten pán v klobouku, rázná paní s holemi a dvěma dětmi předškolního věku, student s učebnicí francouzštiny On y va! a mladý pár, který se už dobrou hodinu zcela nestydatě přetlačuje jazyky. Kdyby hned na protější stěně z překližky nebylo sprejem napsáno CO ČUMÍŠ DEBILE (se zvýrazněnými písmeny Č a D), nechala bych se snadno unést pocitem, že cestuju do Paříže. Já ale mířím jinam. Na 48°57'13" severní šířky a 17°22'35" východní délky. Zkuste si to najít na mapě. Dřív jsem byla přesvědčená, že tam někde je konec světa nebo minimálně jeho prdel. Bez lítosti jsem opovrhovala vším, co se mi nelíbilo, co nesplňovalo moje představy o velkém světě. Vysmívala jsem se nevkusu, dialektu, vidláctví, všechno mi připadalo včerejší a nic z toho jsem k sobě nechtěla pustit anebo si přiznat, že to v sobě pořád mám, já – holka z velkého města, co holkou z velkého města není. Jsem jen nenapravitelně neschopná stát se někým, kým nejsem.

Skáče do řeči.

Srká.

Mlaská.

Mluví nahlas.

Mluví sprostě.

Pořádně se neholí.

Neumí řídit.

Olizuje nůž.

Nemá vkus.

Leze mi do věcí.

Buranka!

Měli jsme se s Davidem brát, ale vzali byste si někoho, kdo je schopný napsat si takový seznam do svého deníčku?

Před patnácti lety jsem jela tuhle trasu po opačné koleji… nebo je to možná stejná kolej a přehodí se jenom mašinky? Těžko říct, až znovu přijde průvodčí, tak se ho na to zeptám. Seděla jsem na stejném místě u okna jako teď, dva dlouhé copy po stranách, jahodovou žvýkačku v puse, a na usazenou špínu na okně jsem si mezi vyrytá srdíčka, kosočtverce a nalepené pivní etikety malovala svoji růžovou budoucnost. Neúspěch jsem si nepřipouštěla, ještě jsem ani netušila, co to slovo znamená. Kdyby dráhy tenkrát vytěžily moje nadšení, naivitu a touhu, nemusely

do vlaku po cestě vůbec sypat uhlí. Hnala bych ho sama, vstříc světlým zítřkům.

Za lístek k dospělosti koupený z kapesného od rodičů jsem statečně ujížděla svému dětství. V krosně přímo nad mojí hlavou byla mezi úhledně složeným prádlem svačina od mámy, srnčí guláš od táty a ze smrkového dřeva vyřezaná ryba od Hynka. Jeho dlouhá paže mi mávala z peronu a jeho vysoká postava se najednou dala do běhu, běžel a běžel a nakonec upadl a zůstal tam ležet natažený jako prostěradlo na matraci. To muselo bolet, to všechno, ale já to nechala za zády úplně bez výčitek a ono to bylo menší a rozmazanější a potom ještě menší a ještě rozmazanější, až za tím vším zbyla jen malá rozmazaná tečka, co se rozplynula někam do minula.

„Nejezdi,“ prosí Hynek.

Sedíme kousek od splavu ve vlhké udupané trávě. Slunce si jde pomalu lehnout za obzor, v dálce zní kytara, do nebe stoupá dým z ohniště a Amor mi v tlamě přinese cizí botu.

„Kde jsi to šlohl, ty dacane?!“

„Eliško, Liško,“ škemrá Hynek dokola a stále znovu. Nechce se smířit s představou, že už nebudeme pořád spolu, nechce mě pustit. Copak je tohle opravdová láska?

Amor zatím odběhne se svou kořistí pár metrů stranou a přikrčený v trávě vyčkává, až ho začnu honit v kruhu, jako štěstí, co ve skutečnosti nemusíte těžce hledat, ale můžete ho snadno poztrácet, proměnit ve zbytečně velká očekávání, nakonec se to všechno utrhne jako uši od tašky s těžkým nákupem a rozkutálí do stran. Jogurt, mléko, čtyři rajčata, milion zklamání.

„Amore, stůj. Amore, kurňa. Počkej, až tě chytím, já tě seřežu, že budeš mět prdel jak pavián. Amoreee!“

Hynek nervózně sleduje svůj nahozený prut. „Neřvi,“ požádá mě. „Jak mám chytat, když řveš?“

„Tak nechytej,“ odseknu zadýchaně, ruce zapřu o pokrčená kolena. Amor pustí botu na zem a s jazykem vyplazeným z otevřené tlamy se chladí, ukrytý za Hynkovými zády.

„Nečórnúl mi ten čokl nahodú jeden škrpál?“ Z chodníku vyšlapaného do hlíny na nás volá tramp v rozepnuté zelené košili. Má tvář, hruď i břicho zarostlé tak hustě, že kdybych Amora navlékla do košile a plátěných šortek, vypadali by oba stejně.

„Když si ho dohóníš, je tvůj,“ odpovím odevzdaně. Tramp z toho není dvakrát nadšený, vlastně není nadšený ani jednou, ale rychle si spočítá, že mu moc jiných možností nezbývá, a začne se s Amorem honit. Já si znovu sednu do trávy a hlavou kývnu směrem k nahozenému prutu. „Tak už zas možeš chytat.“

„Neni co, leda bys je přemluvila, ať připlavú nazpátek.“

Dám si ruce před ústa a volám: „Ryby, ryby, ryb je jako kvítí, Hynek si vás chytí, chytí si do sítí, ryby, ryby!“

„Miluju tě,“ přeruší Hynek moje blbnutí.

„Já tebe taky.“ Pohladím ho po mastných vlasech. „Zas sis je neumyl.“

„Promiň, byl jsem celý den u vody,“ omluví se a zní to trochu nelogicky.

Přes klín mu proběhne rozdivočený Amor a vzápětí přes něj přeskočí vytočený tramp. „Kurvadrát,“ vydechne, když se přerazí o látkový batoh plný návnady.

„Nejezdi,“ opakuje vytrvale Hynek, odloží prut do vidličky a chytne mě za ruce.

„Musím.“

„Nemusíš.“

„Nech toho.“

Když slunce zajde docela a tramp se konečně na dvou podrážkách vrátí dozadu k ohni, přetáhnu si přes hlavu bílý nátělník a svléknu červenou bavlněnou sukni.

„Hynku?“ zašeptám.

Mlčí, trucuje.

„Hynku,“ oslovím ho hlasitěji a ze strany do něj strčím ramenem. „Hynku, sakra!“

Hynek se konečně otočí. Do tmy svítí moje nahá bílá prsa a Amorovy oči. Hynek se ke mně nakloní a políbí mě, jeho obavy z mého odjezdu se pomalu rozpouští do kapek vzdechů a tlumených výkřiků. Leží na mém břiše jak ranní rosa na pavučině babího léta.

„Přistoupili?“ zjišťuje průvodčí a očima za skly dioptrických brýlí nás zběžně přepočítá. Nepřistoupil nikdo, takže všichni kroutíme hlavou.

Než za sebou zavře dveře, stihnu se zeptat: „Jezdí se tam i zpět na stejné koleji?“

„Jak to myslíte?“ Zarazí se s rukou na madle.

Netuším, jak otázku přesněji formulovat, takže to zkouším znovu a pomaleji, jako uklízečka, co se na kolejích Hvězda snažila vysvětlit studentům z Ghany, kam si musí jít vyzvednout povlečení, PO-VLE-ČE-NÍ. „Jako jestli se tam i zpět jezdí na stejné KO-LE-JI.“ Prstem přitom ukážu tam i zpět, aby bylo jasno, že tam je někde přede mnou a zpět někde za mnou.

„Aha,“ řekne průvodčí a mlčí.

„Rád si sedám na koleje před jedoucí vlak. Když uskočím, vím, že jsem porazil smrt.“

Zmateně se podívám vedle sebe na pána v klobouku.

„Takové máme vůbec nejradši,“ kárá ho průvodčí.

„Možem si taky sednút na koleje?“ dožadují se děti.

Jejich matka na chvíli přestane loupat pomeranč a pohoršeně kroutí hlavou. „Opovažte sa!“ zahřmí, s těžkým heknutím se nakloní přes kupé a oranžové slupky naštvaně mrskne do malého koše pod oknem.

Jedna z nich se odrazí od plechového poklopu a dopadne studentovi přímo do klína. „La peau,“ řekne a vyhodí ji.

„Byl to jen citát,“ vysvětluje muž.

Průvodčí otráveně mávne rukou a odchází.

„Jak je to teda s tou kolejí?“ ptám se.

„Já si na ňu sednu!“ křičí jedno z dětí.

„Ne, já si na ňu sednu,“ přidá se i druhé.

„Tož jste na palicu? Naváďat děcka k takým kravinám?“ obviní nás jejich matka, průvodčí odejde a vlak dofuní do Kolína. Dofuní, jako by umřel, jako by se už nikdy neměl rozjet, ale takhle dofuněl i do předchozí zastávky, takhle dofuní všechny podobně expresní vlaky do všech zastávek.

Otevřeným oknem se dovnitř dere nádražní znělka Kolíne, Kolíne a do kupé rozložitá mužská postava, jejíž stín neurvale stlačí všechny sluneční paprsky až na podlahu. Jmenuje se Laďa, což se všichni dozvíme o malou chvíli později, a ve své kulaté zarudlé tváři má odhodlaný výraz posadit se někam mezi nás.

„Ideš ode mňa!“ vyjekne paní u dveří, když jí Laďa šlápne na nohu, a rychle se natahuje po holi připravená ubránit své potomky a jejich společné teritorium i za cenu použití síly. Laďa vypustí páru, za kterou by se nemusela stydět ani Kryšpínova lokomotiva, a řekne „pardon“ takovým tónem, jako by si ta paní svoji nohu, na kterou on bezohledně šlápnul, jenom vymyslela. Napřáhnutá francouzská hůl ho ale nakonec přece jen donutí ustoupit o krok vzad.

„Strach ze zbraní je podle Sigmunda Freuda znakem sexuální a emocionální nedospělosti,“ zaheká pán v klobouku a snaží se přitom dostat Laďu pryč ze svého klína, kam dosedl, když nemotorně couval.

„Ladine, de si?“ Ve dveřích stojí jeho žena Maňa, což se taky dozvíme jen o malou chvíli později. Jídlem vysportované břicho a naducaná prsa jí těsně obepínají černé šaty s květinovým vzorem, který je pod náporem tukové tkáně roztahován do všech stran. Původní kopretiny tak budí dojem zmutovaných slunečnic.

„Lécu tu jak hadr na holi,“ vyčítá Laďovi. Její hlas je tak intenzivně nepříjemný, že se po něm student francouzštiny dokonce mimoděk ožene učebnicí.

„Tu su, de bych byl?!“ haleká Laďa. „Poď si sednút.“

Maňa se cpe dovnitř i se dvěma nákupními taškami z voskovaného plátna. Co na tom, že v kupé pro osm nás bude deset? Žena u dveří roztahuje paže a tiskne k sobě obě děti. Pán naproti si sundává klobouk, kapesníkem si utírá orosené čelo a oznamuje nám, že si právě vzájemně narušujeme všechny proxemické zóny. Mladá dvojice se ještě nepřestala líbat, student dál pološeptem drmolí francouzská slovíčka a já mám žízeň a v uších mi zní hlas mojí matky:

Když máš žízeň,

daj si nohy křížem

a ruky si daj za hlavu,

vypi celú Moravu!

„Jízdenky!“ volá průvodčí z chodby, dovnitř už se nevejde.

Laďa vytáhne z tašky řízky.

„Jízdenky,“ zopakuje průvodčí a Maňa mu podá zavařovačku okurek.

„Co s tím?“ diví se průvodčí a odmítá si sklenici převzít.

„Šak enem mi to na chvílu podržte.“

„Podívejte se, paní, já tu nejsem od toho, abych vám něco držel, kde máte místa? Tady už je plno.“

„Ano, plno,“ zopakuje pán v klobouku.

„Plno, plno!“ křičí děti.

„Oui, beaucoup de monde,“ ozve se od okna.

Dvojice se stále líbá.

Průvodčí rychle vyvede Laďu i Maňu pryč z kupé, vynese i jejich tašky, okurky a řízky a v chodbě jim rázně domlouvá: „Sem se nevejdete, zkuste si najít nějaká volná místa v zadní části soupravy.“

„Vzadu najdem leda hovno,“ rozčílí se Laďa.

To mě rozesměje. „Občas holt najdeme něco jiného, než co jsme hledali.“ Chci si to jenom myslet, ale řeknu to nahlas.

Muž v klobouku souhlasně pokyvuje hlavou. „Jako když na louce hledáte čtyřlístek. S hlavou skloněnou dolů k trávě. A náhle vám zezadu na krk sedne štěstí. Kdo by čekal, že bude mít motýlí křídla?“

Opřu hlavu o okýnko a zavřu oči.

No právě.

„Liško!“

Přistiženě vytrhnu svoji dlaň ze sevření spolužáka Tomáše a otočím se po známém hlase. Hynek přede mnou stojí v bílé nažehlené košili s tím svým látkovým batohem na ryby na zádech a vypadá dojemně trapně. Modlím se, aby odešel, nechal mě být, pochopil všechno bez vysvětlení, netrval na ničem, zmizel. Co tady vůbec dělá? Pod světlem z vrátnice se krčí moje špatné svědomí a neschopnost sdělit mu věci na rovinu.

„Kdo je to?“ zeptá se a ukáže na Tomáše.

„Kamarád.“

Tomáš se urazí a odkráčí pryč; stejně má v Opavě holku.

Vyzvu Hynka, aby šel se mnou, a ruku strčím do kapsy, aby mě za ni nemohl chytit. Naše tiché kroky ve tmě našlapují do vzpomínek. Moje slova definitivně škrtají naši společnou budoucnost a jeho mlčení, to není souhlas, ale snaha pochopit něco, co pochopit stejně nechce. První ranní paprsky za tím vším udělají tlustou čáru. Hynek odejde na vlak a já se vrátím na koleje, co chvíli vedou úplně jinam a pak zase zpátky, protože když dojdete na konec slepé ulice, máte jen dvě možnosti − stát a přešlapovat na místě, anebo se vrátit. Spolknout pýchu. Zahodit předsudky. Přijmout svoji minulost, svůj strom, celý i s kořeny.

„Kde jsme?“ vyhrkne slečna s krátkými vlasy. Rtěnku má rozmazanou po celém obličeji, ale neví o tom, takže si prostředníčkem jen zlehka setře jeden a druhý koutek.

„De sme, desmet, des met,“ šeptá student s vypilovaným francouzským přízvukem a zmateně listuje ve svém slovníku.

Já si z nudy projíždím svůj Instagram. Moře, pláže, bikiny, úsměvy, ta malá kulatá okýnka v letadle s kouskem křídla za nimi, úzké uličky v Provence, kytice růží, Eiffelova věž, fotbalový zápas Chelsea, Paul, nová kabelka, boty, šaty, rovnátka, pak zas zuby bez rovnátek, selfie ze skútru na Srí Lance, Ondřej, vlny, lotosový květ, bojovník jedna, dvě a tři, pes hlavou dolů a taky ten pes, co byl jen na týden vypůjčený od Honzových rodičů, hokejový stadion v Dubaji, velký plyšový medvěd, co mi dal Robin k Vánocům, vodopády v Zimbabwe, kanál v Troji, Michal v kánoi, David v závodním autě a prstýnek s malým kamínkem od něj, štěstí koncentrované do čtvercového rámečku. Svět, kde na všechny emoce stačí klávesové zkratky. Srdíčko, smajlík, ruce sepjaté v modlitebním gestu, opice s dlaněmi na očích, filtr na nedostatky. Dokonce i já bych uvěřila, že můj život je jen jedna velká barevná zábava, že jsem dokonalá, ale není, nejsem.

„Za Českou Třebovou,“ odpoví muž v klobouku.

„Šmarjá, přejeli jsme!“

Kluk, co tu holku tak vytrvale líbal, v rychlosti sundává z kovové police obě zavazadla, bere ji za ruku a žene se ven.

„Kam se hrnete, mládežníci?“ zarazí je průvodčí a podívá se na hodinky. „Další zastávka je až za deset patnáct minut.“

„A nešlo by to, že bysme vyskočili?“

„Tak to jsem neslyšel!“ řekne průvodčí přísně.

„Že bysme vyskočili,“ zopakuje slečna o něco hlasitěji.

„Jeden by si na ty koleje pořád sedal, druzí by na ně nejradši skákali, já vám něco povím, panstvo, ty koleje jsou tu hlavně od toho, aby po nich jezdil vlak.“

„Byl to jen citát,“ opakuje muž v klobouku poněkud zbytečně.

„A jezdí ten vlak tam i zpět na stejné koleji?“ ptám se já.

Průvodčí vytáhne z kožené brašny lahvičku s léky a jednu tabletu si odsype do dlaně. „Na tlak,“ hlesne.

„My si na ně sednem!“ řvou děti.

„Pardon,“ přeruší nás student. „To slovo, ehm, ‚desme‘, tak to ve slovníku není, žádné takové tady není.“ Kroutí přitom nechápavě hlavou a očima se od nás dožaduje vysvětlení.

„Co?“ vydechne průvodčí a lahvičku vrátí do brašny.

„Možem teda skočit?“ ptá se znovu mládežník a nenápadně se natahuje k ruční brzdě, jejíž zneužití se přísně trestá. Hlasitý nesouhlas průvodčího se ztrácí v ostrém hvízdání způsobeném škrtáním kovu o kov. Když vlak s trhnutím zastaví, z prostoru nad mojí hlavou se sesune malá cestovní taška od Louise Vuittona – byl to dárek, sakra! Dosud v klidu ležela na mém velkém kufru a teď udeří průvodčího do ramene.

„Au!“ vykřikne a tvář zkřiví bolestí. „Co v tom vezete?“

„Štiku.“

Při výstupu z vlaku mě ovládne nervozita, to není, jako když přijedete na víkend a je vám fuk, že zas nefunguje kotel, že ve sprše neteče teplá voda a studená jen malým čúrkem, že lednice je na chodbě místo v kuchyni, že v obýváku nepřetržitě běží televize strašně nahlas, že z vaší staré matrace už lezou pružiny a na dveřích upadávají kliky, že matka pořád mluví o lidech, co vůbec neznáte, a otec zas nemluví vůbec, že je internet pomalý a pomalé tak nějak všechno; je vám to fuk, protože se tady chcete jen vyspat z kocoviny velkého města a nejpozději v neděli večer zas z téhle díry odjedete pryč, to těžké z vás sklouzne jak mokrý sníh ze střechy vagonu, sotva průvodčí zapíská. Roky jsem se ze sebe pokoušela setřást něco, co je mojí součástí, jako ruce a nohy a duše a kůže všude po těle a taky ta vrstva hned pod ní. Tohle je moje město, moje díra, ostatně už bych mu tak nemusela říkat!

Zhluboka se nadechnu a odhodlaně se rozhlédnu kolem sebe. Trafika stojí pořád na stejném místě, záchody taky, bodejť by ne, lavičky jsou nové, hezké, jedna je počmáraná, ale z Prahy jsem zvyklá, že jsou počmárané všechny ještě dřív, než na nich doschne nový lak, nádražní restaurace je hnusná jako všechny nádražní restaurace, to se od nádražních restaurací tak nějak očekává, že hnusné budou, před ní stojí dva postarší chlapi s lahváčema, ale zahlídnu i několik mladých lidí, což mě potěší a zmírní moje obavy, že malá moravská města představují jen cosi příjemného na dožití. Zakloním hlavu a přečtu si nápis nad elektronickou tabulí s příjezdy a odjezdy vlaků vyvedený ve slováčtině. Už jsem na něj s nezájmem zírala v životě nesčetněkrát a nedojímal mě ani trochu, ale teď mě trochu dojme.

Jedeme, jedeme, cestičky nevíme,

Veselané věďá, oni nám pověďá.

Uhladím si dlouhou širokou sukni a v černých páskových botách na vysokém podpatku vykročím pravou nohou. Snažím se výjimečně nehodnotit, co to mají ostatní, proboha, na sobě – tak ne, zase to hodnotím. Nepadnoucí džíny, ponožky v outdoorových sandálech, křiklavé barvy, haleny z divných materiálů, džínové minisukně, umělé nehty s divokými aplikacemi, řetízky s křížkem na krku, šortky, co vypadají jako trenýrky. Na všechny kolemjdoucí Veselany se usmívám a vesele je zdravím, mě nezdraví nikdo kromě kluka, co působí zhuleně a co nejspíš nabyl dojmu, že jsem dost divná na to, abych si od něj kupovala drogy. Jde za mnou až ven a pořád dokola se mě ptá, jestli nechci trávu.

„Nechci.“

„Za tři kila.“

Moje matka stojí na autobusové zastávce, co je hned před vlakovým nádražím, zrzavé vlasy má sestříhané těsně po ramena, na očích velké sluneční brýle, na sobě květované šaty až na zem, vypadá, jako by ji někdo vystřihl z časopisu a nalepil na fotku maloměsta, usmívá se, volá „Elinko!“, volá přesně tak nahlas, jak na mě dřív volávala z okna paneláku, a mně to vadilo, i teď mi ta hlasitost vadí, já ji přece vidím, nemusí volat ani mávat jak Havel z balkonu při sametové revoluci. „Co je to za hňupa?“ zhodnotí můj doprovod a vyzve Amora, aby trhal, ale Amor je na dlouhém nataženém vodítku až vzadu v křoví a něco tam žere, v lepším případě to nebude hovno, ale obvykle to hovno je.

„Amore!“ zavolám přísně. Kdykoliv přijedu domů, mám tendence ho vychovávat a obviňovat matku, že ho nevychovává vůbec, přitom ona psa vůbec nechtěla, říkala, že to dopadne tak, že se o něj bude muset starat sama, a taky to tak dopadlo, už dvanáct let se o něj sama stará, ale kdo mohl tušit, že je matka jasnovidka?

„Ahoj Elinko,“ usměje se a políbí mě na pusu, vždycky na pusu, na tvář nikdy, Morava není Paříž! Amor nastraží svoje prošedivělé uši, nechá keř keřem a běží ke mně. Dřív než ho stačím aspoň pohladit, strčí hlavu do mojí kabelky a za celou cestu ji z ní nevytáhne. Poskakuje vedle nás po zadních, dojídá zbytek mého croissantu a gumových medvídků i s pytlíkem.

„Tobě to sluší!“ zvolá matka. „Nasmažila jsem řízky.“ Ona vždycky usmaží řízky, nikdy nic jiného, vždycky řízky, kuřecí nebo vepřové, a brambory k tomu.

„Táta je doma?“

„Jo, asi jo. Nevím, esi jich nebude málo.“

„Čeho?“

„Tych řízků.“

„Já nemám moc hlad.“

Matka se zhrozí. „Neblbni, takého masa, musíš jest, ináč to budem jest tři dni.“

„On je dneska nějaký státní svátek?“

„Ne, proč?“ diví se matka a pak mi oznámí, že k narozeninám dostanu šaty od Vietnamců, ale to prý nevadí, že jsou od Vietnamců, stejně se to všechno šije v Číně, měli dvoje, tak si je koupila taky, nezlobím se, že ne, stejně spolu nikam nechodíme. To je pravda, kromě společných rodinných akcí jsme spolu někam šly opravdu jen výjimečně. Na kafe, do kina, do divadla, na koncert, na kuželky, na koupaliště… ne, nikdy. Přemýšlím, která z nás dvou nechtěla víc, a matka zatím dál mluví, ale jinak všude kolem panuje zvláštní ticho, přestože právě procházíme samým centrem města. Ostré sluneční paprsky malují na chodník obrázek všudypřítomné nudy a vzduch je těžký, plný nedefinovatelného napětí, ale možná se dusím jenom já. Matka dýchá normálně, jde strašně rychle, táhne Amora a stíhá komentovat výlohu každého obchodu a přidat k tomu příběh o majiteli, jeho potomcích i předcích. Zapáleně hovoří o lidech, které jsem v životě neviděla, ale hovoří o nich tak, jako bych je měla znát už od narození. Překvapení v jejím hlase je nehrané.

„Jak to, že neznáš mladú Olinu? Stříhala na Hutním projektu, mladú Olinu určitě znáš, no mladú, ona už neni zas tak mladá, kolik jí može byt…“

„Já ji neznám.“

„Ale prosim ťa, ani malú Olinku? S tús musela chodit do jednej třídy. No ona už není zas tak malá, bude jak ty.“

„S žádnou Olinou jsem do třídy nechodila.“

Matka mávne rukou. „Ale chodila, akorát si to nepamatuješ. Už se vdala aj rozvedla, dvě děcka má, hezkú holčičku, tak štyry roky može mět, jak ona se enem menuje…“

Čekám, až si matka vzpomene, jak se jmenuje dcera nějaké holky, kterou vůbec neznám, a pomalu, krok za krokem, rychlostí vánku, s každým dalším nádechem a výdechem, s každým metrem a za každou další zatáčkou se mě zmocňuje čím dál tím větší úzkost, která se mě tady zmocní vždycky. Něžně mě obejme a pak mě svírá, svírá mě tak, že mi praskají kosti v těle.

„Olívia!“ vykřikne matka, když mineme velkou bílou budovu finančního úřadu, postavenou přímo před kinem. Jako děti jsme si tady hráli, Patrik ze 7.C mi tu na jedné z laviček dal pusu, a teď tady trčí tahle obluda jak činžák na dvorku, jen proto, že někdo bez špetky vkusu nejspíš potřeboval rychle utratit eurodotace.

„Oni nechtěli Olinu, že je to nemodérní, no hlavně že oni sú hrozně v módě.“

„Nevíš, proč tady postavili tuhle hrůzu?“

Matka se na ten barák ani nepodívá a jde dál. „Protože starosta je vůl. Stokrát jsme ho žádali, ať porazí ten strom u nás v parčíku, ten bordel z něho nám za chvílu zdevastuje celú střechu, ale to je zbytečné, svojich práv sa člověk nedovolá, ani kdyby hulákal jak na lesy.“

„Ten strom tam stojí dýl než náš barák,“ připomenu jí.

„Tak si ty rýny čisti sama,“ poradí mi ona.

Nenamítám nic, protože ohledně kácení stromů pro vlastní potřebu jsem se s rodiči neshodla nikdy, a matka stejně znovu změní téma.

„Tu jsem ti kúpila ty šaty,“ řekne a ukáže do jedné z výloh malého vietnamského krámku na hlavní třídě, dá-li se to hlavní třídou vůbec nazvat, ale jiná hlavní třída tady není, tak ji tak nazýváme.

Dívám se do vitríny na malou zlatou kočku, která setrvačně mává packou a zve nás dovnitř. Napadne mě, že bych se nejradši otočila a běžela zpátky na vlak, ale matka mě pevně drží za paži, táhne mě dál přes celé město a pak zkratkou přes sídliště Chaloupky a mluví a mluví. Domov je nejbezpečnější, nejteplejší, nejmilovanější a nejkomplikovanější místo na světě. Nic vás nikde nedožene tak rychle, jako vás všechno dožene doma. Stačí otevřít dveře a vejít nebo se jen podívat na ten dům zvenku. Na zelenou fasádu, okap plný listí, okna za pevnými žaluziemi, žluté rámy, prosklené vstupní dveře, jediný odraz, ve kterém jste to skutečně vy, i když před sebou utíkáte. Otázky vás táhnou zpátky jako karety na pláž, kde se vylíhly, protože doma jsou odpovědi.

Jsme tady.

Odemkne matka, protože já ještě nemám klíče, dostanu staré sešlapané papuče plné Amorových chlupů, protože od podlahy jde zima, a doporučení, abych tu skříň u sebe v pokojíčku otvírala opatrně.

„Ináč ti ty dveře hňápnú na palicu.“

Rychle vynáším svoje věci nahoru, abych se matky na chvíli zbavila, ale ona je mi v patách stejně jako Amor a všechny těžké emoce spojené s návratem, který se mi ještě včera zdál tak naivně lehký.

„Esi máš nejakú špinu, tak mi ju daj, budu prat.“

„Přece bych si nezabalila špinavé prádlo.“ Bráním svoji tašku, kterou se mi matka snaží uzmout. Chce ji vybalit a vyskládat mi věci do poliček. Do komínků. Dokonale. Je mi třiatřicet, ale cítím se, jako by mi byly znovu jenom tři. Tenhle pocit umí v dospělém jedinci spolehlivě vyvolat jen rodič, především matka, především ta moje.

„To je hezká taška,“ chválí tašku. „Nefunguje kotel. Ráno eště fungoval, ale už nefunguje.“

„Já si ji vybalím sama. Proč zas nefunguje?“

„Ta musela byt drahá, taká hezká taška. Nevím, jak to mám vědět, vypadám jak kotelník?“ rozčílí se matka, ona se vždycky rozčílí, když jde o kotel, a já taky.

„Já si ji vybalím sama,“ zopakuju o něco hlasitěji. „Nechápu, proč nepořídíte nový kotel.“

„A já nechápu, proč s sebú taháš také velké poleno,“ diví se, když z tašky vytáhne dřevěnou štiku.

„Protože chci,“ odseknu. „A nehrab se mi ve věcech.“

„Málem bych zapomněl,“ zarazí mě Hynek, když se spolu loučíme kus od našeho domu, nechci, aby matka viděla, jak se s ním loučím, nechci, aby nás viděla spolu, aby se pak vyptávala, co Hynek, co já, co my dva; možná že kdybych s ní mluvila, kdybych se jí svěřovala, kdybych ji k sobě tenkrát pustila blíž nebo pustila k sobě blíž ona mě, mohl se náš vztah vyvíjet jinak, líp, aspoň o něco.

„Na co?“

Hynek si sundá batoh a vytáhne z něj kus opracovaného dřeva.

„Ježiš, to je těžké, co to je?“

„Štika.“

Přetáčím to poleno v rukou, opravdu to připomíná rybu, nevím, jestli štiku, ale rybu určitě. „Nemohl jsi vyřezat nejakú čudlu?“

„Mohl, ale musel bych ju pustit zpátky do lesa.“ Hynek se nahlas rozchechtá a klátí se u toho ze strany na stranu jak chovanec ústavu pro duševně choré, já přivřu oči a počítám do deseti.

„Ty ju nechceš?“ zeptá se, když si všimne, jak se tvářím. Proč mu neřeknu, že už nechci jeho?

„Chcu.“

„Tak si ju nech.“

A tak jsem si ji nechala. Pět let ležela ta štika na dřevěné poličce vysokoškolských kolejí. Rok ve Francii. Rok ve Španělsku. Dva roky na Andělu. Rok na Zvonařce. Rok v ulici Podplukovníka Sochora. Tři roky pod rozkládacím gaučem mojí garsonky na Vinohradech. Ten ošklivý kus dřeva se pro mě stal větším důkazem, že moje minulost je skutečná, než všechny fotky, pohlednice a dopisy. Nožem vyřezaná jizva první lásky. Pevně ji držím v ruce a v nových sytě růžových šatech, které jsem si na sebe musela pod matčiným nátlakem navléct – no vidiš, sú ti akorát –, stojím ve dveřích, přesně na hraně dlaždiček v předsíni a plovoucí podlahy uvnitř. Chtěla bych se vysprchovat, na chvíli si lehnout do postele, kde nejsou psí chlupy, a poslouchat ticho.

„Večer určitě poteče teplá!“ volá na mě matka z kuchyně. „Kolik chceš tych řízků? Zasekla se venkovní žaluzia, musíš si rožnút. Přines máslo!“

Rozsvítím a nahlížím do svého pokoje na svoje bývalé já, které tady zůstalo úplně beze změny, autentické, upřímné a vcelku, přestože jsem části z něj už sama v sobě dávno popřela. Jako vytrvalostní běžec na dlouhou trať jsem utíkala před minulostí, ale ona nezmizela, ona neumí zmizet. Když po chvíli konečně vkročím dovnitř a sednu si na válendu potaženou béžovou larisou, připadám si jako vetřelec, zloděj vzpomínek, někdo, komu to tady už dávno nepatří, protože nechtěl, aby mu to patřilo. Zírám do skleněné vitríny sektorového nábytku, kde jsou vyskládány dívčí romány od Lenky Lanczové a detektivky od Jamese Hadleyho Chase, staré sešity, plyšáci, kazety do magneťáku i ten starý magneťák, který můj otec ještě za totality přivezl z Etiopie. Jednu kazetu do něj strčím a čekám. Sice jsem v Praze všem tvrdila, že jsem v pubertě poslouchala Depeche Mode, ale ne všechno, co o sobě člověk tvrdí druhým, je pravda, pokojem se namísto Davea Gahana rozezní hlas Jardy Garguláka ze skupiny Reflexy.

„Neříkej, že to láska není, neříkej, že se to změní, neříkej, že láska bolí, né, né, to neříkej. Líbej mě…“

„Kde jsi tak dlúho?“ ozve se za mými zády.

Ve dveřích stojí otec a usmívá se očima, tak jak to umí jenom on. Dám mu pusu na pusu, chtěla bych ho obejmout, ale my se neobjímáme, nikdy jsme se neobjímali, nevím proč.

„Někdo zatáhl za ruční brzdu,“ vysvětluju mu cestou do kuchyně, máslo nesu, cítím přepálený olej a spečenou strouhanku tak jako vždycky, když přijedu domů.

„Lidi sú kurvy. Znáš ten vtip, jak přistúpí do kupé Pražák k Moravákovi?“

Zavrtím hlavou, asi neznám.

„Přistúpí do kupé Pražák k Moravákovi a požádá ho, aby se posunul až k voknu. Nic, Moravák se ani nehne, Pražák do něho strčí a zopakuje, pane, prosím vás, posuňte se až k voknu! Moravák se naňho zadívá. Tak už nepičuj a kvokni.“

„Sníš si to tady?“ ptá se otce matka, vezme mi to máslo a hlavou kývne k talíři naloženému jídlem.

„Kde jinde by si to měl sníst?“ divím se a sednu si na svoji židli. Otec vždycky seděl v čele jídelního stolu, ale teď u něj stojí a neví, kam s talířem. Tváří se zvláštně a matka taky. „Co se děje?“

„Nic. Nic. Dobrú chuť,“ popřeje nám a jeden řízek hodí Amorovi rovnou do otevřené tlamy.

„Ty máš tetování?“ všimnu si, když se pootočí.

Matka si zálibně prohlídne svoji levou paži. „No, holubicu, to je symbol lásky a míru a…“

„Zasrané kapoty,“ ozve se otec. Nakonec si přece jen sedl do čela stolu, ale necítí se úplně dobře, to na něm vidím.

„Děje se něco?“ zeptám se znovu.

„Nic. Nic,“ zopakuje matka a hodí Amorovi do otevřené tlamy bramboru.

„Psi by brambory jíst neměli.“

„Proč?“

„Nemají na ně enzymy.“

„Prosim ťa, Amorek má enzymy aj na plechovku.“

Táta něco zabručí, máma po něm švihne pohledem a já si posté upravím hluboký výstřih, ze kterého mi lezou ven prsa. Nervozita u stolu by se dala krájet jako ty řízky a výrazy obou rodičů jsou kyselejší než okurkový salát.

„Dalas tam moc octa,“ řeknu tiše.

„Tak si příště uvař sama,“ doporučí mi matka nahlas.

„Děje se něco?“ zeptám se už potřetí.

„Co by se furt mělo dět?“

„Chováte se divně.“

Otec si utře pusu do ubrousku, ani nedojí, poděkuje, znechuceně překročí louži slin, co kapou Amorovi z tlamy, a odejde do hospody na pivo. Já odejdu do svého pokoje a naštvaně zprudka otevřu skříň, abych si do ní vyskládala věci. Ozve se rána a místo poliček se mi před očima objeví hvězdičky.

„Říkala jsem ti, že ti ty dveře hňápnú na palicu!“ volá matka.

Ráno jdu běhat. V Praze jsem ráno běhala, tam běhá spousta lidí a tady určitě lidi běhají taky, běhat se dá všude.

„Kam?“ diví se matka a Amorovi strčí do tlamy celý rohlík, jak do strojku na strouhanku.

Skloním se, abych si zavázala tkaničky od svých nedávno zakoupených adidasek. „Do města nebo do parku, podél Moravy, tam asi lidi běhají, ne?“ vydechnu, narovnám se a povytáhnu si svoje běžecké legíny sladěné s těmi teniskami. V Praze musíte při běhání nějak vypadat, tady to bude pravděpodobně jedno, ale vzdávat to hned na startu, to prostě nechci.

„Tady nikdo neběhá,“ oznámí mi matka.

„Proč ne?“

„Protože tu sú všeci z práce ztahaní jak šňůra od hajzlu. Běhat v parku, ha,“ matka se tomu zasměje jako vtipu, a dokonce to hned převypráví otci, který se objevil v chodbě.

Oba se smějí, na chvíli vypadají jako dřív, jako rodiče, jako dva lidi, co patří k sobě, co si na dovolené v Bulharsku vzájemně mažou záda niveou s faktorem čtyři, co se spolu večer dívají na detektivky a škrábou si přitom nohy a na Vánoce si dávají dárky ne z principu, ale z lásky; neumím si představit, že by to bylo jinak, ale nejspíš budu muset. Otec vůbec nespal doma!

Nasadím si sluchátka a rovnou do nich pustím hlasitou hudbu, protože matka si vzpomněla na nějakou historku z Kauflandu, jejíž začátek sahá až někam do roku 1983, kdy jsme se sem přistěhovali ze Zlína. Do pouzdra na iPod, upevněného na levé paži, zastrčím papírek a malou tužku z Ikey, při vyklízení pražského bytu jsem jich našla hned několik, byl to ostatně čtvrtý byt, který jsem si v Praze nábytkem z Ikey zařizovala, pořád znovu a znovu, pokaždé s jiným chlapem, ale vždycky se stejnou naivní představou, že teď už je to opravdu naposledy, poslední ze všech posledních klippanů. Matka zatím stále mluví a divoce u toho gestikuluje rukama, naštěstí už ji neslyším. V rytmu Shoot to Thrill od AC/DC vybíhám z domu. Běžím přes náměstí, které pořád vypadá, jako by tu někdo vyhlásil stanné právo ještě dřív, než se setmí. Obsazeno má pouze zahrádka před hospodou. Na pivo zřejmě bude, i kdyby na chleba nebylo.

„Kam utěkáš, krasavico?“ zařve na mě štamgast od jednoho stolu tak hlasitě, že v úleku špatně došlápnu na obrubník a noha se mi z něj sveze do travnatého příkopu.

„Do háje,“ zaúpím. Sednu si na zem a třu si zvrtnutý kotník. Ze zahrádky se ke mně nese družný rozhovor, který se mě přímo týká, ale já dělám, že se mě netýká vůbec. Za hlasitého smíchu a opileckých poznámek se stavím na nohy a pomalu odkulhávám pryč. Za zády nechávám pozvání na panáka, na noc strávenou v zahradní chatce a nabídku k sňatku od někoho, komu tady říkají Zlaťák.

„Tož neblbni, víš, kolik má zlata? Zlaťáku, ukaž!“

Všichni se smějí, já nereaguju, ale přidám trochu do kroku.

„Čapni ju, nebo ti uteče!“ zařve někdo a já se rozběhnu, co když mě ten Zlaťák bude opravdu honit? Ženu se městem jak věřící na nedělní mši, pálí mě lýtka a na plicích, ale když se po chvíli otočím, tak zjistím, že mě nikdo nehoní, a v klidu se vydýchám zády opřená o kmen vzrostlého dubu před Billou. Kolem mě projede několik aut, pán s trakařem plným šrotu a dvě postarší cyklistky. Na hlavě mají šátky a na řídítkách žluté igelitové tašky s nákupem. Budiž to důkazem, že na chleba je tady taky!

Po chvíli se odlepím od stromu, proběhnu pod nízkým železničním mostem, kde pravidelně uvízne nějaký zmatený tirák ze Slovenska, pokračuju podél trati zahrádkářskou kolonií a zastavím se až u barevných pavilonů Základní školy Hutník. Osm let jsem se tady stresovala tím, abych měla dobré známky, dokonce jsem kvůli tomu půl roku nosila jeden a ten samý svetr, tmavě červený s áčkem na prsou, odmítala jsem ho sundat, protože pověrčivost, protože jedničky, protože navzdory všem těm jedničkám jsem zjevně byla úplně blbá. Osm let jsem čekala, až mi narostou vlasy do pasu, a neustále jsem kvůli tomu trochu zakláněla hlavu dozadu. Osm let jsem se snažila zapadnout do nějaké party, do Skautu, do pěveckého sboru, do volejbalového týmu, jenže samotář nikdy nezapadne nikam, samotář chce být sám a občas se litovat, že je úplně sám, k tomu společnost nepotřebuje. Z pouzdra na paži vytáhnu tužku a papírek a z nástěnky si opíšu pár důležitých informací, totéž zopakuju u obecního úřadu, kina a městské knihovny, pak se vrátím domů a papírek položím na psací stůl.

Kino přes léto nehraje

Každé pondělí cvičení maminek s dětmi

Naučte se esperanto snadno a rychle

Večerní kurz vaření za 350 Kč (jídlo v ceně)

Malování kraslic (svoje vajca)

Prodám slepicu, zn. živú

„Už teče, poď se rychle vykúpat!“ houkne na mě matka z chodby, šťastná, že mi může nabídnout luxus teplé vody, a já všeho nechám a jdu, protože v některých domácnostech teče teplá voda jen někdy a jen po vymezenou, velmi krátkou dobu, jako třeba v té naší.

Zlehka zaťukám na dveře pokoje pro hosty a počkám, než se zevnitř ozve hlasité: „No?“

Otec sedí u okna za psacím stolem, před sebou má rozložené noviny. Pozorně si je pročítá s lupou u pravého oka. Vejdu dál a na stůl položím talíř s obědem. Už vím, že rodiče neobědvají společně; než aby tu hrůzu museli kvůli mně podstupovat znovu, radši mi to řekli.

„To ti posílá mamka.“

„To mi posílá mamka?“ diví se otec a lupu nevěřícně namíří na kuřecí stehno. Matka mu už tedy zjevně ani nevaří. To včera, to byla jenom hra, kterou na mě při mých občasných návštěvách hráli po celý minulý rok, a já si toho nevšimla, protože jsem si toho všímat nechtěla. Některé věci by měly zůstávat beze změny, aspoň tady, aspoň doma, kde jinde?

„Proč si nekoupíš brýle?“ zeptám se otce, abych se ho nemusela ptát, proč už nejsou s matkou spolu, proč už to nefunguje, kdo co udělal, kdo co zavinil, kdo co zkazil. Mám pocit, že mi nepřísluší řešit tuhle situaci, přijdu si jako dítě, co sobecky potřebuje lásku obou rodičů a lásku mezi nimi, třebaže hranou.

„Brýle?“ diví se otec a sportovní přílohu odloží stranou. „Šak já vidím.“

„S lupou!“

„Elouchu, ty nevíš, že lupa funguje na úplně stejném principu? Dáš si kafe?“

Kývnu a sednu si do křesla v rohu u knihovny. Otec složí noviny, vstane od stolu a odejde do vedlejší místnosti, kde na provizorní dvouvařič postaví hrnec s vodou. Z majitele domu se stal pouhý host, spodní patro si nicméně při rozchodu zvolil sám. Prý se mu nechtělo chodit pořád do schodů, ale já myslím, že se prostě chtěl cítit tak trochu jako utečenec. Že si tím říká o kousek soucitu, o pozornost, o něhu. O tu moji taky. Slyším, jak teče voda z kohoutku, pak cinká nádobí, to asi rychle oplachuje špinavý hrnek, podle klení soudím, že nádobí nemyje rád, nikdy ho nemyl, myla ho vždycky jen matka.

„Koupím ti varnou konvici, je to s ní rychlejší!“ volám na něj.

„Já sa nikam neponáhlám!“ volá on na mě. „Ty jo?“ zeptá se, když se vrátí. Mokré ruce si utírá do zelených kalhot, které si oblékl nejspíš proto, že se chystá do lesa.

„Chystáš se do lesa?“ zeptám se.

„Až večer.“

„Na čekanou?“

„No jo, na srnca, chceš jít se mnú?“

„Ne.“ Je to vražda.

Když začne voda v hrnci bublat, nabídnu se, že si tu kávu zaliju, ale otec mě zarazí, jsem přece jeho host − to už jsme v tomhle pokoji pro hosty dva −, a odejde to udělat sám. Po chvíli přinese hrnek naplněný horkou kávou téměř až po okraj.

„Černá jak shnilá noha,“ zhodnotí ji a třesoucí se rukou postaví hrnek přede mě na stůl. Trochu kávy přitom vybryndá a v těch několika kapkách, které se pomalu roztékají po stole, se odráží otcovo stárnutí. Vytáhnu papírový kapesník a rychle to setřu, jako by šlo setřít čas, zastavit ho nebo aspoň zpomalit.

„Co je nového?“ zeptám se opatrně.

„To mi řekni spíš ty,“ vyzve mě otec. Cítím v té otázce desítky dalších otazníků, věcí, na které se mě bojí zeptat. Na celý můj život, do něhož nechce zasahovat, protože už nejsem malá. Možná čeká, že o něm začnu mluvit sama. Že jednou řeknu i něco víc než jen, že je všechno v pohodě.

„Všechno v pohodě,“ ujistím ho jako vždycky.

„Já taky. V pohodě.“

„A mamka?“

„V pohodě.“

„Tak to je v pohodě.“

„Kdy vlastně začínáš?“ zeptá se otec a v šuplíku hledá nějaké sušenky ke kávě. Hlasitě přitom hodnotí jejich počet, stav a čas, který uplynul od data spotřeby.

„Zítra.“

„Všecky sú prošlé.“

„To nevadí, já nic nechci.“

Otec pokrčí rameny a vrátí se s lupou k novinám, zaujatě si pročítá stránku s inzeráty a víc si mě nevšímá, přesto vnímám jeho tichou spokojenost s mojí přítomností. Tady v pokoji, v domě, ve městě. Nebude sám a je za to rád, akorát mi to neumí říct. Místo toho na mě jen mrkne a suše poznamená, že se ženou mraky a večer bude asi pršet. Chvíli tam ještě sedím, mluvíme o počasí, o rododendronech na zahradě a kosákovi, který se už otce vůbec nebojí. Lítá sem za ním každý den a nechá se krmit téměř z ruky.

„Už si na mňa asi zvykl.“

„Asi.“

Přes den krmí kosáka a v noci klidně zastřelí srnce, když mu nějaký vhodný kus přijde až před posed. V tom je přece tak obrovský rozpor, ale kdykoliv se na to otce zeptám, tak on mi odpoví, že v tom žádný rozpor není, že k životu smrt patří, že stav zvěře se musí regulovat. To já vím, že stav zvěře se musí regulovat, já akorát nechápu, proč ho musí regulovat právě on! Natahuje ke mně ruku s balíčkem sušenek a já si na chvíli připadám jako ten kosák, ale já si ty sušenky nevezmu, tati, kvůli tomu jsem za tebou nepřišla! Zbytek kávy vyleju do dřezu, umyju hrníček a odcházím zase nahoru. Nejsem si jistá, co je horší, jestli přízemí, kde se nemluví skoro vůbec, nebo první patro, kde se mluví bez přestání. Amor leží natažený na schodech v mezipatře. Kdyby se na nich udržela postel, udělám to nejspíš taky.

„Co tam furt vyváďá?“ vyzvídá matka a vyčítavě se dívá ze schodiště dolů jak bůh do pekla. „Kúpila jsem šunku na Kauflandu, půl kila, byla v akci.“

„Čte si inzeráty.“

„Že by sháňal prácu?“ přemýšlí nahlas.

„Třeba si hledá novou ženu,“ rýpnu si.

„Proč by to dělal?“

Protože všichni potřebujem lásku. Zadaní, nezadaní, mladí, staří, děti i rodiče. „Možná už ho nebaví být sám. To tě nenapadlo?“

Odraz zrcadla mi vrátí překvapený matčin výraz, ze kterého je víc než zřejmé, že tohle ji nenapadlo určitě. Vidím lítost a hranou lhostejnost. „Udělám chlebíčky.“ Otočí se a jde.

12.

Říká se, že když budete v životě dělat jen to, co už děláte, budete mít vždycky jen to, co už máte. A taky se říká, že život by byl tragédií, kdyby nebyl vtipný. Já jsem nikdy nechtěla podnikat a mít obchod s rybářskými a loveckými potřebami mi nepřipadalo ani jako dobrý vtip. No a teď ho mám! Pronajala jsem si malý nebytový prostor v centru města, kde nedávno zkrachovala prodejna zdravé výživy. Ze stěn jsem odlepila reklamy na celozrnné pečivo a vymalovala je nazeleno. Z lustru jsem sundala závěsnou dekoraci v podobě zaprášených chilli papriček a česneku. Umyla jsem okna a savem vymýtila plíseň kolem rámů, která mi zdravá a výživná nepřipadala ani trochu. Z podlahy jsem vymetla sezam a dýňová semínka a doprostřed položila koberec z umělé trávy, který mi z Bauhausu přivezl prodavač z lahůdek odnaproti. Matka mi přinesla několik pytlů plných ponožek, které nám doma zbyly, potom co otci zkrachovala fabrika na jejich výrobu, a otec přinesl deset dalekohledů, které získal výměnou za uloveného srnce. Původně to měl být krám jen pro rybáře, ale který blbec by chodil na ryby s dalekohledem a v barevných ponožkách? Rozšířila jsem tedy sortiment i na myslivce a ponožky strčila dozadu do skladu, matka se naštvala, ale otec byl upřímně nadšený. Najevo to dal tichým zabručením a slibem, že mi na druhý den po práci přinese nějaké parohy.

„Na výzdobu,“ oznámí mi zadýchaně a přitluče je na zeď hned za pokladnu, takže to z určitého úhlu bude vypadat, že mám ty parohy přímo na hlavě, a každý, kdo vejde, se začne smát. Nakonec mi nezbude než tu pokladnu přesunout jinam, ale stejně už tomu tady nikdo neřekne jinak než U Jelena. Zní to jako hospoda na růžku s výhodným obědovým menu, ale i chlap, co jde na svíčkovou se šesti, může odejít s prutem, Rostislave. Chování zákazníka nelze předem stoprocentně odhadnout, Rostislave. I nejlepší marketingová strategie může selhat, Rostislave. Já umím prodat produkt, Rostislave.

„Panebože, ty jsi fakt kráva!“ zařve Rostislav a vyskočí ze židle, aby dal všem najevo, jak moc je naštvaný, skoro že pěstí nepraští do stolu. V obličeji a na krku má rudé fleky a prská, když mluví. Z mého místa to v protisvětle vypadá nechutně.

„Prosím?“ hlesnu uraženě.

Ostatní překvapeně mlčí. Nikdo se za mě nepostaví, ani šéf, ani zástupce šéfa, ani senior asistentka zástupce šéfa, ani junior asistent senior asistentky zástupce šéfa, ani recepční, co přede mě zrovna postavila sklenici s vodou, ale to by stejně bylo k ničemu, kdo je zvědavý na názor někoho, kdo říká do faxu „haló“? Mám chuť hodit tu skleničku Rostislavovi do obličeje zkřiveného zlostí.

„Chápeš, že jsme kvůli tobě přišli o VIP klienta?“ pokračuje Rostislav, udělá přitom tři dlouhé kroky až ke mně a nakloní se, abych ho líp slyšela. „Víajpíčko, rozumíš tomu? Byli ochotný do tý kampaně nalejt dvanáct míčů.“

Uhnu stranou a utřu si tvář.

„Kdo nám to zaplatí?“ křičí rozčíleně. „Ty? Dáš nám dvanáct míčů?“

Já mu žádné míče dávat nebudu a on to dobře ví, ale stejně se mě zeptá znovu. „Ty? Ty nám je dáš? Zaplatíš to? Co? Došly ti slova?“

„Jdi někam,“ nabídnu mu hned dvě.

„Já? Já nikam chodit nebudu, holčičko, ale řeknu ti kdo…“

„Je to chyba celého týmu, Slávku,“ zasáhne konečně šéf.

„Houby celého týmu, kdyby tady madam Morava nebyla tak chytrá…“

Proč mi Pražáci pořád předhazují, že jsem z Moravy? „Nemohla jsem tušit, že se u nás vůči uprchlíkům zvedne taková vlna nenávisti,“ bráním se a pak pokračuju. „V jiných zemích, například v sousedním Německu, byla obdobná kampaň…“

„V Německu!“ zvolá Rostislav. „Ty si opravdu myslíš, že jsme na úrovni Německa?“

„Ne, v Německu by na mě kolega na poradě určitě neřval, že jsem kráva.“

Rostislav tuhle poznámku přejde, přimhouří oči a namíří na mě ukazováček. „Mohla jsi to tušit. A měla. Od toho tady jsi, jestli neumíš předvídat, můžu sem posadit kokršpaněla a vyjde to nastejno.“

„Sociálně laděná marketingová kampaň má nesporný potenciál, podobnou strategii využívá zejména v zahraničí řada firem, mnohdy bývá taková strategie efektivnější než standardní marketingové nástroje, buduje kvalitní image a značku, spojuje výrobek s kladnou emocí…,“ vmísí se do toho Otakar, junior asistent, ale Rostislav ho ani nenechá domluvit.

„S kladnou emocí? S kladnou emocí?!“ zopakuje ještě o něco hlasitěji. „Tím myslíš ty čmoudy?“

„To už přeháníš, Slávku,“ ozve se senior asistentka zástupce šéfa, ale jen proto, že – jak všichni víme – chodí s Maročanem.

„Hovno přeháním!“ štěkne Rostislav, ale aspoň si konečně zase sedne. „Nepotřebuju v týmu lidi, co neuměj prodat produkt.“

Tím myslí mě, aby bylo jasno.

„Tím myslíš mě?“ zeptám se zbytečně. „Já umím prodat produkt!“

Rostislav se uchechtne. „Prosím tě, ty? Ty neumíš prodat nic. Nic! Slyšíš?“

Abych měla vůbec co prodávat, musela jsem investovat všechny své dosavadní úspory do nákupu zboží. Původní plán na vlastní byt vzal zasvé a stavební spoření bylo zneužito na pruty, obratlíky, navijáky, splávky, podběráky, spacáky, stoličky, háčky, dvojháčky, trojháčky a další nezbytné potřeby, o kterých jsem až dosud netušila, že by je mohl vůbec kdo nezbytně potřebovat. Přečetla jsem tři knihy o rybaření, dvě o podnikání, jednu o chybách v marketingových strategiích, abych už žádnou další neudělala, a jednu od Joa Nesbøho, ale ta s tím mým podnikáním nijak nesouvisí, tu měl na nočním stolku otec.

„Kdyby ses radši vdala a měla děcka,“ vyčte mi matka, zatímco si nedůvěřivě prohlíží přívlačový prut značky Berkley. Poněkud zmateně ho přenese k zrcadlu pověšenému na zdi a sleduje, jestli se jí hodí k tyrkysově modrým šatům na ramínka. Našpulí pusu, nakloní hlavu a nastaví se bokem, pak spokojeně vrátí prut na původní místo.

Sehnutá k velké lepenkové krabici kontroluju zásilku rybářských batohů. Vypadají rozhodně líp než ten Hynkův kdysi. Pět externích kapes, dvojité zipy, vyztužená spodní základna, hlavní komora přístupná z vrchní i spodní části, podle příbalového letáku mají uspokojit potřeby i toho nejnáročnějšího rybáře, bodejť by ne, když stojí skoro pět tisíc korun. Jeden z nich pověsím na háček u regálu a zbylé dva odnesu do skladu. Kdyby mi před patnácti lety někdo řekl, že budu dělat zrovna tohle za patnáct let, nejspíš bych si jen zaťukala na čelo.

„Ta tvoja slépka zasrala celý dvorek!“ volá na mě matka. Žárovka výstražně zabliká, ale zůstane svítit. Strčím krabici do spodní police a fixem na ni z boční strany napíšu BATOHY FOX, pak se narovnám. Zvláštně to tady voní. Jako nový začátek, stará omítka a psí granule, které si tady matka uskladnila, protože na půdě do toho pořád lezou myši.

„Hlavní je, že snáší,“ řeknu, když se o chvíli později vrátím do obchodu, zaprášené ruce si otřu o staré džíny a rozhlídnu se. „Mami?“

„No jo, snášá,“ ozve se někde z prostoru. „Ale Amorovi do misky se žrádlem. Co ten čokl už sežral vajec! Srst se mu leskne jak místostarostovi hlava.“

„Kde jsi?“ divím se, protože matku sice slyším, ale netuším odkud.

„Tu.“

„Kde tu?“

„No tu!“ zopakuje matka hlasitěji a vystrčí hlavu z vystaveného stanu.

„Prosím tě, proč do něj lezeš?“

„Nikdy jsem pod stanem nebyla,“ vysvětluje mi a neohrabaně vylézá ven. Šaty se jí vyhrnou skoro až k pasu, dlouhé nohy následované zadkem v tangách jdou bůhví proč napřed.

„Esi takto eště chvílu zostanete, tož já si ten stan kúpím.“

Přímo ve vchodu, na prahu mé nejisté budoucnosti, stojí první oficiální zákazník, malý vzorek všech zákazníků příštích. Na sobě má manšestrové kalhoty a károvanou košili, na tváři úsměv, na hlavě ani vlas. Snažím se rychle odhadnout jeho kupní chování. Rozhoduje u něj kvalita zboží, nebo jeho cena? Nakupuje impulzivně, nebo zdlouhavě vybírá? Přišel si pro něco konkrétního? Nechá si ode mě poradit, nebo ví přesně, co chce? Ano, ví, chce zírat do stanu na zadek mojí matky, a taky to dělá. Matka si jeho úchylného pohledu všimne, sundá si z nohy lodičku a podpatkem mu narýsuje na čelo malý čtvereček.

„Au!“ vykřikne zákazník a ustoupí o krok dozadu, pak se uraženě zadívá na svoje hodinky a oznámí matce, že by se měla vrátit do své kanceláře, že polední pauza je od slova „poledne“. Vzhledem k tomu, že pracuje s matkou a hlava se mu leskne, soudím, že to bude místostarosta.

„Přejete si?“ volám úslužně od pokladny, abych o něj nepřišla dřív, než se tady aspoň pořádně rozhlídne.

„Už nic,“ odsekne a při odchodu práskne dveřmi tak prudce, že v duchu pěkně poděkuji líným sklenářům, že mi od rána ještě nestihli nahradit vysazenou výplň.

„Čuňas!“ uleví si matka.

„Mohla jsem prodat stan,“ řeknu já a zní to lítostivě.

„Řičicovi? To zrovna, ten nepustí chlup. Vsadím se, že by si to tu chtěl brat všecko zadarmo enem proto, že jsi moja dcéra.“ Na rozdíl ode mě má matka o kupním chování pana místostarosty Řičici zcela jasnou představu.

„Když to říkáš,“ vzdychnu a dodám, že místostarosta určitě ryby nechytá − asi mám pocit, že rybáře poznám, když jsem pro ně zřídila ve městě krám, tak bych je poznat měla −, ale matka mě i z tohoto omylu okamžitě vyvede.

Řičica je vášnivý rybář a jeho tři synové chytají ryby závodně. Jmenují se František, Josef a Vojtěch. Patnáct, sedmnáct a devatenáct let, Řičicová je měla tak brzo po sobě, ještě má holku, té je dvanáct a ryby zatím nechytá, ale starý Řičica, otec Řičici, ten chytal taky, dokud stará Řičicová žila, pak to s ním šlo rychle z kopce, hodná ženská to byla, ta Řičicová. Na závěr Řičicovy biografie matka už jen vyjádří údiv, jak může čekání na břehu vůbec někdo považovat za závod. Nesouhlasně vrtí hlavou a přitom si prohlíží další věci z regálu. Hezky jednu po druhé. Nervózně se podívám na hodinky, stejně jako před chvílí místostarosta, a pak ji stejně jako on upozorním, že už by se měla opravdu vrátit do své práce. Chci mít klid a chci být sama, a když matka konečně odejde, tak sama jsem, a to doslova celý den. Neprodám nic, zítra jen jeden vlasec a pozítří malý kapesní nůž s velkou slevou, protože jinak bych ho neprodala vůbec. Pokaždé, když za sebou večer zamykám prosklené vstupní dveře a dívám se na svoje jméno, kterým je označen odpovědný vedoucí této prodejny, říkám si, co když měl Rostislav pravdu?

Pomalu nakračuju úzkou vykachlíčkovanou chodbou a s mírnou nostalgií vzpomínám na všechny ty odporné obědy, které jsem se snažila rozmístit po talíři tak, aby měl dozor v jídelně pocit, že jsem snědla skoro všechno. Maso pod knedlík, omáčku rozpatlat po obvodu talíře a v puse něco, co jsem běžela vyplivnout do záchodu.

„Jasně jsme psali, že jídlo je v ceně!“ zarazí mě v rozjímání kuchařka, která se vyvalí zpoza rohu. Smrdí potem a hovězím vývarem.

Polknu a zadívám se dolů na průhlednou igelitovou tašku plnou vyuzených klobás, které jsem dostala výměnou za plastovou krabičku k uskladnění rybářského příslušenství. Barterový obchod na Moravě pořád ještě žije! Nadechnu se, abych se nějak slušně obhájila, ale kuchařka okamžitě zaútočí znovu.

„Dúfám, že máš aspoň čepicu,“ řekne tónem, kterým mě rovnou obviňuje z toho, že čepici nemám, a beze všeho mi tyká, lidi, co na vaření nenosí čepici, si vykání zřejmě nezaslouží.

„Ne,“ potvrdím jí upřímně.

Kuchařka nespokojeně zafuní. „Jídlo si neseš, čepicu nemáš.“

„Ano.“

„Co ano?“

„Jídlo si nesu, čepici nemám.“

„Esi nemáš ani přezůvky, tak ťa do kuchyně nepustím!“

„Přezůvky mám,“ usměju se vítězně.

Kuchařka to vezme na vědomí téměř neslyšným „hmm“, a než odejde, zavelí: „Na tu hlavu si daj igelitový pytel.“ Paží přitom nekompromisně mávne někam doprava, kde tuším bude skladiště pytlíků pro blbečky, kteří si na vaření neberou čepice. Vpravo je ale, jak zjistím vzápětí, jen obyčejná šatna. Stojí v ní tři muži v pantoflích a každý z nich má na hlavě připevněnou průsvitnou tašku, dokonce i ten nejvyšší, co nemá skoro žádné vlasy. Zúčastněně se usměju, vysypu z tašky klobásy a pinetkami, které mám v drdolu, ji přichytím k vlasům. Pak všichni čtyři společně nakráčíme do kuchyně. Jdeme opatrně, tak, abychom kuchařku pokud možno znovu nerozčílili dřív, než vůbec začneme vařit. Dnešní menu, psané její rukou na umaštěném papíře, se skládá ze špenátové polévky, špenátu s vejcem a vařeným bramborem a višňové bublaniny.

„Špenát nežeru,“ řekne muž se zarudlým nosem.

„Cože?“ zařve kuchařka, která se nám představila jako Milena Bukačová, a zmrazenou zelenou krychlí přitom třískne o kuchyňskou linku. Teď už chápu, proč stál celý kurz jen tři sta padesát korun a proč se musel uhradit předem.

„Přines hrnec!“ houkne Bukačka na kluka, co stojí hned vedle mě.

„Já su Vojta,“ představí se Vojta.

„Eliška,“ řeknu já.

„Luboš,“ ozve se ten, co nejí špenát, a ten bez vlasů dokonce nabídne Bukačce ruku. „Já su nejaký Standa,“ usměje se.

„Tady nésme na seznamce!“ odbyde ho Bukačka tak protivně, že Standa ruku radši schová za záda. Vojta zatím snaživě hledá hrnec. Bezradně otvírá všechny možné skříňky, a když konečně otevře tu správnou, bezradně nahlíží dovnitř, protože hrnců je tam hned několik. Jeden se mu zdá příliš velký, druhý příliš malý. Je těžké odhadnout velikost, když Vojta ani netuší, kolik se toho v něm bude vařit. Nakonec vybere hrnec, co je velikostně tak nějak uprostřed, a vítězně ho nese Bukačce. Jeho přezůvky párkrát odvážně plácnou do podlahy, než je zastaví její další rozkaz.

„Nali doňho vodu a postav to na sporák!“

Vojta se poslušně vrátí ke dřezu. Já ustoupím kousek stranou, abych mu nepřekážela.

„Studenú?“ zašeptá nervózně.

Kývnu.

„Já jsem to dostal od svojej holky k narozkám,“ řekne, asi aby tím nějak omluvil svoji účast v tak příšerném kurzu.

„Já jsem si to zaplatila sama,“ přiznám se a připadám si jako blbec.

Vojta pokrčí rameny, to jsem přece nemohla tušit, že to bude taková hrůza, hrnec plný vody postaví na sporák a svěří se mi, že má svoji holku tak strašně rád, že se kvůli ní naučil i bruslit, a to se přitom bruslení bál „jak sviňa“. Když mu byly čtyři, upadnul na ledu a jeho tatínek mu svými bruslemi omylem najel na obě ruce. Články od šesti prstů pak hledal celý stadion.

„Tři našli,“ oznámí mi Vojta vítězně a přisune se blíž, abych je pořádně viděla. „Hezky vóníš, jak klobásky.“

Slušně poděkuju, i když vonět jako klobásky nebylo nikdy položkou na seznamu mých přání, a pak pochválím Vojtovy prsty, i když všechny vypadají příšerně, každý jinak, vlastně si ani nejsem jistá, u kterých se ztracené články našly a u kterých pořád chybí.

„Ty!“ Bukačka prstem ukáže na mě. „Vypeckuješ višně.“

„Kolik?“ ptám se nejistě při pohledu na plnou misku.

„Všecky.“

Stojím tam nad tím skloněná, ruce mám rudofialové a myslím na Vojtu a na jeho přítelkyni, kvůli které se učí vařit, a taky na Ivana, kvůli kterému jsem já začala jezdit na kole i v dost obtížném terénu, ačkoliv jsem na kole nechtěla jezdit vůbec nikam. Stejně mu to bylo málo, stejně po mně neustále vyžadoval, abych byla jiná. Proč, když je tolik jiných holek na světě? Když je tolik jiných povah, tolik jiných tváří, postav, hlasů, gest, každá se nebude tak rozčilovat, ale každá se taky nebude tak smát, prostě si vyber. Tři roky jsme spolu bydleli, hodně jsme toho zažili a ještě víc jsme si toho slíbili, a nakonec jsme se spolu přetahovali o moje celopéro, za jehož uskladnění ve své garáži mi naúčtoval deset tisíc. Deset tisíc! Pronájem v Praze prý něco stojí. Idiot.

„Co to děláš, ženská?“ Bukaččin výkřik protne kuchyň jak přímka kružnici a vrátí mě z kola zas zpátky na zem. Rychle se snažím přijít na to, čím jsem ji mohla naštvat tentokrát. Čepici mám na hlavě, pantofle na nohou, klobásy v šatní skříňce.

„Říkala jsem vypeckovat, ne sežrat!“

Překvapeně se dívám na malou hromádku višní. Nejspíš jsem si je po vypeckování dávala rovnou do pusy. „Taky jste ale řekla, že jídlo je v ceně,“ s plnou pusou jí připomenu její nedávnou poznámku a počítám zbylé kuličky. „Stačí jich na tu bublaninu dvanáct?“

„Zemáky budú asi enem tři,“ ozve se Standa.

„Co to?“ diví se Bukačová a běží si to na opačnou stranu kuchyně osobně zkontrolovat. Když zjistí, že ze dvou kil přílohových brambor zbyly převážně jen slupky v kýblu, zavrávorá jak Pražák na moravské svatbě.

„Špenát asi nebude vůbec,“ upozorní ji Vojta jemně. Z jeho hrnce se ke stropu valí hustý dým, který nás všechny začíná nepříjemně štípat v krku a v očích.

„Daj to dole z teho sporáku,“ vykašle ze sebe Bukačka, Vojta ji poslechne a horký hrnec postaví na umělohmotné prkýnko. Šnůry červeného plastu se roztékají po lince a potom dolů ze skříňky až na podlahu. Vojta po rozpáleném plastu reflexivně sáhne, ale vůbec nezakřičí, takže v těch přejetých prstech zjevně nemá vůbec žádný cit.

„Tož to snáď né,“ hlesne Bukačka tak nějak všeobecně a v obličeji, dosud převážně rudém, viditelně zbledne, a než jí Luboš stihne od stolu přinést židličku, švihne sebou o zem. Pár vteřin na ni všichni jen zíráme, pak se k ní Luboš přece jen skloní.

„Ženské já nebiju, ale když mosím,“ řekne a dá Bukačce facku zleva a zprava, dvakrát to pleskne do ticha. Namočím utěrku, Standa otevře okno, Vojta konečně odlepí hrnec od prkýnka, Bukačka se probudí a oznámí nám, že také hňupy v kurzu eště neměla.

„Tak zas za týden,“ loučím se s ostatními před červeným pavilonem. Bez těch igelitek na hlavách vypadají všichni tři celkem normálně a já konečně taky.

„Počkaj, nezajdem spolem na jedno?“ navrhuje nám Standa. Dlaní si utírá pleš a docela mile se na mě usmívá.

Vojta kroutí hlavou. „Já nepiju,“ říká a zní to, jako by se za to styděl. Tady na Moravě to, pravda, není nic, čím by se měl chlubit.

„Tož to já piju,“ směje se Luboš. „Ale už sedum dní v kuse. Mažu dom, nebo mňa stará zrube jak financ kozu.“

Nakonec jdeme se Standou sami.

„Já su Stanislav,“ představí se mi poněkud nervózně po několika krocích. Sdělovat mu, že já jsem Eliška, když mě tak celou dobu oslovoval, mi přijde zbytečné, takže mlčím. Standa nejspíš vycítí, že se mu rozjezd moc nepovedl, a tak už radši nic dalšího neříká. Začínám litovat, že s ním na to pivo vůbec lezu, ale vycouvat z toho už stejně nejde.

Na Royalu vzbudíme rozruch, ale tam vzbudí rozruch každý, kdo vejde do dveří, většina tam totiž sedí nehnutě od rána do večera. Zamířím rovnou až dozadu pod televizi, kde je jediný volný stůl, ostatní se neustále dívají naším směrem.

„Proč na nás tak zírají?“

„Myslím, že sú závody na kánojách.“

„Jo tak,“ uklidním se a objednám si malé pivo. Číšník se tomu zasměje a přinese mi velké, stejně jako Standovi. Pěna pomalu stéká po skle půllitru na zelený tácek.

„A dvě zelené!“ zavolá na něj Standa. „Piješ zelenú, ne?“

Kývnu hlavou, protože střízlivá tady sedět nechci.

Od vedlejšího stolu se zvedne jeden ze štamgastů a přijde k nám. „Ty zelené sračky nelemtajte, děcka,“ doporučí nám, z kapsy vytáhne dvě štamprle a naleje do nich něco z lahve, kterou drží v druhé ruce.

Nejistě se zadívám směrem k výčepu. „Tady se smí pít vlastní alkohol?“

„Šak totok není moje, to je Zdenkovo.“

Standa se zasměje a Zdenek na nás od okna vesele zamává.

„To je domácí?“ zjišťuju dál, hlavně kvůli metanolové aféře, kterou mám pořád ještě v živé paměti.

„Kurňa, tož jasné, že domácí, bio, to máte vy Pražáci rádi, né?“

Mám chuť se zeptat, co konkrétně to obsahuje, jestli se to pálilo v nějaké certifikované palírně, a jak to poznal, že jsem z Prahy, ale nakonec jen zavřu oči a kopnu to do sebe. Uvnitř se mi rozlije příjemné teplo a pak ještě jedno, protože kulhat přece nechce nikdo. Standa na mě mrkne a číšník přinese dvě zelené. O půl hodiny později fandím se zbytkem hospody nějakému Maďarovi v lodi, protože Zdenek má v Maďarsku předky a v Portugalsku nikdo z nás předky nemá. Vyhraje bohužel Portugalec, ale stejně si na něj připíjíme Zdenkovou slivovicí. Standa mě nesměle pohladí po ruce. Po dalších dvou slivovicích se za ně nechám odvést k němu domů.

Ráno mě vzbudí cinkání pánviček a úporná bolest hlavy, ale když otevřu oči, tak vidím, to je po všem tom nekolkovaném alkoholu velmi dobrá zpráva. Unaveně se posadím a spustím nohy z postele na zem, chvíli zírám z okna na protější panelák a přemýšlím, proč jsem taková kráva. Z kuchyně voní vajíčka. Standa mi je přinese na modrém umělohmotném tácu spolu se sklenicí šťávy z rybízového sirupu a kávou s mlékem v duritce.

„Čemu sa směješ?“ diví se.

„V pražských kavárnách by ti utrhali ruce, domácí rybízová limonáda, flat white coffee a domácí vajíčka z volného chovu, to je teď hrozně v módě.“

„Co?“

Mávnu rukou a uvědomím si, že mám na sobě jenom kalhotky, možná proto je Standa tak nervózní a upřeně se mi dívá do očí, aby nevzbudil podezření, že se mi snad dívá na prsa. Vlezu si zpátky do postele, do postele mi snídani ještě nikdo v životě nepřinesl.

„Nemáš ibuprofen?“ poprosím ho, když si kousnu do rohlíku, je čerstvý, takže Standa musel vstát dávno přede mnou a jít ho někam koupit.

„Né, proč?“

„Bolí mě hlava.“

Standa zmizí v kuchyni a o chvíli později se vrátí se slivovicí a s očekávaným doporučením, že se mám napravit tím, čím jsem se pokazila. Zvedne se mi žaludek, jenom tu čirou tekutinu vidím, ale Standa je neúprosný, tady jsou všichni pořád tak neúprosní, když jde o alkohol, tak to prostě vypiju, aby mi dal pokoj, odběhnu se na záchod vyzvracet, a pak už je mi konečně dobře.

„Promiň,“ omlouvá se Standa. „Na Pražáky to asi neto… nefunguje.“

Proč mi Moraváci pořád předhazují, že jsem Pražák? Umyju si obličej studenou vodou a do pusy vymáčknu hromadu pasty, protože kartáček tady má Standa jenom jeden. Hřeben vzhledem k počtu vlasů nemá vůbec, tak si je jen pročešu prsty a vrátím se do ložnice. Pořád ještě nemám tričko, takže se mi Standa pořád dívá upřeně do očí, když říká, že to bylo skvělé, to včera, víš, co myslím, tamto. Vím, co myslí, a potvrdím, že bylo, a výjimečně ani nelžu. Bylo to fajn, ale už o tom nebudeme mluvit.

„Takže sa ti to líbilo?“ vyzvídá. On o tom zjevně mluvit bude. Dám si do pusy lžičku míchaných vajíček a rajče, abych nemusela odpovídat. Standa pořád upřeně zírá.

„Mlaskám?“

„Né, proč? Co sa ti líbilo nejvíc?!“

Opravdu teď po mně vyžaduje, abych nahlas do ticha řekla, že se mi nejvíc líbilo, jak mi lízal klitoris a přitom měl dva prsty ve mně? „Musím do práce,“ řeknu, odložím talíř na noční stolek, vyskočím z postele a rychle sbírám po podlaze svoje oblečení.

Standa mi mlčky podá podprsenku, na nočním stolku hlasitě tiká starý budík.

„Ty nemusíš? Do práce?“ zeptám se a natáhnu si džíny. To ticho v místnosti je trapnější než sprosťárny, které jsme si teď mohli říkat, kdybych nebyla tak upjatá.

„Jo, no, už pomalu také,“ uvědomí si Standa.

„Co děláš?“ zajímám se, jen aby nebylo to ticho a abych odvedla pozornost od svého klitorisu jinam.

Standa se trochu napřímí a hrdě mi oznámí, že řídí úklidovou firmu.

„Hm,“ řeknu uznale a přetáhnu si přes hlavu triko. „A co uklízíte?“

„Tak různě,“ ošije se.

„Kanceláře?“

„To ani né.“

„Byty?“

Standa zavrtí hlavou.

„Veřejné prostory?“

„Co tým myslíš?“

„No parky, chodníky…“

Standa znovu zavrtí hlavou.

Skloním se pod postel, abych se podívala, jestli se tam náhodou neválí moje druhá ponožka. „Tak co teda?“ naléhám a narovnám se, tam dole se neválí nic, ale je tam hezky uklizeno, chlap, co je dobrý v posteli, nosí do ní ráno snídani, a ještě si pod ní vytírá? Zkoumavě si ho prohlížím a přemýšlím, proč vlastně nemá holku.

„Hovna,“ přizná Standa. Takže proto. „Nekdo to dělat mosí,“ řekne, když já dlouho neříkám nic.

Je mi jasné, že někdo to dělat musí, ale bylo by mi rozhodně milejší, kdyby to nemusel dělat někdo, koho si chtě nechtě už musím zařadit na seznam svých sexuálních partnerů. Možná bych měla zavolat Šimonovi a říct mu, že se se svými nelidsky chlupatými zády konečně posunul z posledního místa.

„Tobě to vadí?“ odtuší Standa.

„Nevadí,“ zalžu. Vždyť je to jedno, vždyť spolu nechodíme, vždyť už ho nikdy v životě nemusím vidět, nemusí mi to vadit, byl to jen sex na jednu noc. Chytnu v předsíni svoje tenisky a dolů ze schodů běžím co nejrychleji, bosa.

„Odpoledne si ťa vyzvednu!“ volá Standa. „Proč sa neobuješ?“

O naleštěnou vitrínu mého obchodu se zády opírá zákaznice ve volné fialové haleně, s natupírovanými fialovými vlasy. „No kde jste? Stepuju tu už deset minut.“

Kývnu bradou směrem k nápisu s otvírací dobou. „Vždyť je tady napsáno, že otvírám v devět.“

„Je devět nula tři. Jste tu o tři minuty pozdějc.“

Vy zas o sedm minut dřív, mám chuť odseknout, ale místo toho se mile usměju a galantně jí podržím dveře, aby mohla laskavě projít dovnitř. Kdo chce uspět, musí o své zákazníky pečovat a já uspět chci. Chci nějak pořádně začít. Chci to pořádně rozjet nebo se aspoň odrazit ode dna nevyvezeného septiku.

„Pruty máte?“ zeptá se paní.

„Jistě.“

„Všecky?“

„No všechny určitě ne,“ kroutím hlavou a vedu ji doprava ke stojanům.

„Co to stójí?“

Prstem ukážu na viditelnou cenovku a pak ještě přečtu celou částku hezky nahlas. Snažím se svoji zákaznici znovu pečlivě otipovat, rozlišit a podle toho si v hlavě předem zvolit strategii, která úspěšně povede k prodeji zboží.

„Aha,“ hlesne žena a ukáže na další prut, pak taky na ten, tamhleten, tento, toto a tamto. Je zjevné, že nemá zájem vůbec o nic. Prochází kolem zboží jen jako divák bez konkrétních současných potřeb, které by potřebovala uspokojit. O potenciálním nákupu ji může přesvědčit jen správný přístup prodavače, tedy mě! Trpělivě za ní chodím po obchodě sem a tam, příliš se na ni netlačím, aby si náhodou nemyslela, že ji podezírám z krádeže, a hlasitě předčítám částky z cenovek přilepených na zboží, na které ukáže. Když se na něco zeptá, ochotně odpovídám, ale dávám si pozor, abych ji nezahlcovala zbytečnými informacemi. Dodržuju všechna pravidla, která jsem doporučovala svým klientům, ale v praxi to zjevně není tak jednoduché jako na papíře. U posledního stojanu se zákaznice nejistě rozhlídne a zamíří ven.

„Moment!“ zakřičím tak důrazně, že se zastaví a čeká, co bude. Nevím, co bude, nemám nic konkrétního v plánu, jen spontánně sáhnu pod pult pro myslivecké klobouky, které dorazily teprve včera odpoledne a já je ještě nestihla vybalit. Slyším se, jak říkám, že dnes je na ně padesátiprocentní sleva, jen dnes, a zítra už nebude, je to ten nejlepší klobouk, za takovou cenu nesehnatelný, vyrobený z plstěné vlny, teplý, pohodlný, nebudete litovat. Uvědomuju si, že na zákaznici už zbytečně tlačím, ale ona se chytí, vezme klobouk do ruky a s neskrývaným zájmem si ho prohlíží.

„Máte ho aj ve fialové?“ vyzvídá.

„Ve fialové ho bohužel nemám, on ani les není fialový, že,“ zasměju se, ale zákaznice nemá na podobné vtipy náladu, odloží klobouk na pult a oznámí mi, že zelená jí nesluší. Odevzdaně pokrčím rameny, smířená s tím, že znovu nic neprodám, ale pak si na něco vzpomenu a běžím do skladu.

„Myslím, že tohle by se vám mohlo líbit,“ řeknu trochu nervózně a položím na pult zaprášené fialové ponožky, jeden pár vedle druhého. Sice jsou na nich cenovky z roku 1994, kdy bylo punčochové zboží z dnešního pohledu skoro zadarmo, ale když o chvíli později sypu dvanáct korun do pokladny, připadám si jako absolutní vítěz.

To koukáš, Rostislave!

Teď už to půjde jak po másle, Rostislave.

Napřímím se a odhodlaně pozoruju vchodové dveře, u kterých jsem si nechala naivně instalovat hlásič příchodu, to aby snad nějaký zákazník neunikl mojí pozornosti, ale žádný mi neunikne, protože žádný nejde. Za pár desítek minut si rezignovaně sednu, přečtu časopis, vyluštím křížovku, na chvíli možná usnu, pak vstanu, protáhnu si nohy a záda a utřu prach, co se mezitím usadil na policích.

Z letargie mě vytrhne až matka, která rozrazí dveře těsně po poledni. Na sobě má bílou halenku s hlubokým výstřihem a tváří se naštvaně jak Hitler, kterého proti jeho vůli narvali do sukně. „Kde jsi spala?“ zařve tak přísně, že se postavím do pozoru. „Není mi deset,“ bráním se.

„Kde jsi spala?“ zopakuje matka o něco klidněji, ale pořád dost naštvaně. Dlouhými nehty přitom buší do skleněného pultu a čeká na odpověď. „Tak bude to?“

„U Standy,“ řeknu ke svému překvapení bojovně.

„Kdo to je?“

„Hovnocucář.“

„Proč spíš u hovnocucářa?“

„Nevěděla jsem, že je to hovnocucář.“

„To je ostuda,“ zaúpí matka a rozhlíží se kolem sebe ve snaze najít něco, na co by si, celá nešťastná, aspoň na chvíli sedla. Když nic nenajde, sundá z regálu rybářskou stoličku a rychle se ji pokouší sestavit.

„Prodala jsem ty tvoje ponožky,“ řeknu, abych jí udělala trochu radost.

Matka vzhlídne od rozdělané práce a potěšeně se usměje. „Vážně?“ Pak se zase skloní a s něčím tam dole rachotí. Kdyby takový randál dělali rybáři, nezůstala by jim v řece ani ryba. Když se po chvíli vítězně napřímí, má u nohou něco, co vypadá jako sušák na prádlo.

„Co to je?“ ptám se zděšeně.

„Sušák na prádlo,“ potvrdí matka můj první dojem a pokouší se na něj posadit.

„Ať to nepraskne!“

„Prosim ťa, je tam napsané stolička, tak snáď je to na sezéní,“ mele si matka svou, ale než vůbec domele, tak ta stolička praskne.

„Já jsem ti to říkala.“

„To musel byt nejaký vadný kus.“

„Ty jsi vadná!“ zakřičím rozčíleně a pak mě to mrzí, já vždycky na matku zakřičím a pak cítím, že bych se jí měla omluvit, ale neumím to, ona je snad jediný člověk na světě, kterému neumím říct do očí „promiň“, proč mě to nenaučila? Proč ji pořád z něčeho obviňuju?

„Přinesu ti zítra další ponožky,“ nabídne mi matka a usmívá se, ten křik před chvílí už mi odpustila, ona mi vždycky odpustí všechno, já jí nikdy nic.

„Žádné mi nenos, jsem ráda, že jsem prodala ty fialové.“

„Fialové?“ zvolá matka nadšeně. „Tož to už prodáš všecky!“

„I ty modré s růžovýma vločkama?“

„Nejaké děcko už se na ně najde.“

„Ukaž mi děcko, co má devítku nohu.“

Matka mávne rukou. „Dneska ty děcka už vůbec nevypadajú jak děcka. Tej holce od súsedky je dvanáct roků a prsa větší jak ty.“

„Dík.“ Sednu si k počítači a hledám firmu v okolí, která tiskne plakáty, potřebuju reklamu, větší prsa a jedno dítě na cvičení. „Nevíš o nějakém dítěti na cvičení, když máš o nich takový přehled?“ ptám se matky.

„Na jaké cvičení?“

„Na cvičení s dětmi.“

„Proč chceš cvičit s děckama?“ diví se.

Bezradně pokrčím rameny a pokouším se jí rychle vysvětlit, že jediná zábava, kterou jsem tady ve městě našla, je právě cvičení maminek s dětmi. Každý čtvrtek od šesti do sedmi. „Jenže já nemám dítě,“ řeknu nakonec poněkud zbytečně. Tohle matka samozřejmě ví.

„Tak já půjdu s tebú,“ navrhne mi. „Cvičení mi dycky šlo, před barákem jsem dělala kolenotoče a na spartakiádě jsem…“

„Myslím, že takhle to určitě nemysleli,“ zarazím ji. Představa, že budu chodit cvičit s ní, je daleko šílenější než představa, že si nějaké dítě ukradnu na pískovišti, ale matka moje námitky odbyde mávnutím ruky.

„Mysleli, nemysleli, jednúc su tvoja mama a ty jsi moje děcko, tož co.“

Tělocvična základní školy je plná maminek s dětmi. Ta moje stojí u švédské bedny ve starém spartakiádním dresu, rozhlíží se kolem sebe a střídavě si u toho protahuje levou a pravou nohu nazutou ve starých cvičkách, které vyhrabala na půdě spolu s tím dresem. Na třiapadesát rozhodně nevypadá, ale že by sem zapadala, to teda nezapadá, já ostatně taky ne. Nervózně se rozhlížím kolem dokola v naději, že podobně šílených dvojic, jako jsem já s matkou, tady bude víc, ale není, jsme tady svého druhu jediné.

„Kde máte děcko?“ zeptá se mě trenérka ve volném triku a ještě volnějších kraťasech, když se všichni postavíme na značky, já co nejdál od svojí matky, ale zjevně ne tak daleko, aby matka trenérku neslyšela.

„Ona patří ke mně!“ zavolá a pak mě několikrát hlasitě vyzve, ať jdu k ní na značku. Tady se postav a stůj a nešij sebou, dokonce mě chytne za ruku, asi abych se jí nevytrhla a nelezla na žebřiny jako támhle Toníček.

Trenérka si nás obě zmateně prohlíží a všichni ostatní taky, je mi to vyloženě nepříjemné, na rozdíl od matky, která si pozornost okolí očividně užívá. Je spokojená, že by jí nikdo nehádal tolik, že by měla už tak velké dítě. „To je moja céra Eliška,“ řekne pyšně a pohladí mě po vlasech.

„Tož ale totok nejde, né?“ ozve se jedna z žen.

Další se přidají vzápětí.

„To je proti pravidlom!“

„To už semka polezú všeci!“

Tonda sletí ze žebřin a dostane na prdel.

„Totok má byt hodina pro mamy s děckama!“ řekne jeho mama a pak taky, že mu ještě přidá, jestli bude řvát.

„No šak!“ hájí moje matka naše právo na pohyb. Chytne mě za ramena a postaví před sebe. „To je moja céra Eliška!“ řekne znovu stejně pyšně. Zmatené maminky se přesunují do rohu tělocvičny, kde si v narychlo utvořeném hloučku něco naléhavě šeptají s trenérkou. Děti využívají jejich náhlé nepozornosti a s křikem lezou na žebřiny, všechny kromě mě, já sedím na parketách a trpělivě čekám na verdikt. Matka se vzadu u hrazdy pokouší o kolenotoč.

„Tady maminky,“ oznámí nám trenérka po chvíli, „sú také laskavé, že vás tu nechajú cvičit s nima.“

„Tož děkujem,“ řekne matka, ale zní to tak ironicky, že do ní radši dloubnu loktem, aby to nechala být, vrátíme se na značky a někdo konečně zapne magneťák. Skrz tělocvičnu se proženou Holky z naší školky s takovou intenzitou, až sebou trhnu. Matka se jako na povel začíná vlnit v bocích, nahlas si zpívá, mává pažemi a točí se kolem dokola. Jednotlivé cviky, které máme opakovat, naštěstí zcela ignoruje. Představa, že by mě chytila v podpaží a vesele vyhodila do vzduchu, mě upřímně děsí. V rytmu se snažím nenápadně odskákat na opačnou stranu tělocvičny a dělám, že navzdory předchozí deklaraci rodinných vazeb ke mně matka zas až tak moc nepatří.

„Ahoj Eliško,“ pozdraví mě zadýchaně jedna z maminek. Po spáncích jí stékají pramínky potu a baculaté tváře má rudé vyčerpáním. Mohutná ňadra se jí pohupují v růžovém trikotu jak neposedné pouťové balonky. Ještě jeden prudký pohyb a uletí nahoru k vysokému stropu.

„Ahoj,“ odpovím a zaváhám. Konkrétní jméno se mi k obličeji nedaří dosadit.

„Ty mňa nepoznáváš, co?“

Lehce zavrtím hlavou a omluvně se usměju.

„Já su Lenka,“ řekne Lenka Pořádnevímjaká a pak se naštěstí ozve stokrát obehraný hit od Maxim Turbulenc, takže to nemusíme dál rozpatlávat. Lenka mě chytne zezadu za boky a následujících několik minut dělám s matkami kolem tělocvičny velkou mašinku, dokud mě z ní trenérka neodpojí a v souladu s pravidly – jak suše poznamená – nezařadí za Laurinku do té menší mašinky, kterou dělají děti. Matka mi vesele mává, protože všechny maminky mávají na děti a děti zase na maminky, já nemávám na nikoho, jen se tiše modlím, aby už byl brzo konec.

„Netušíš, kdo to je?“ ptám se matky tiše, když se všichni společně přesuneme do šaten s řadou plechových skříněk, a kývnu směrem k Lence, která se snaží postupně převlíknout své tři děti, tak aby jim pokud možno nevykloubila ani jedno rameno.

„Šak to je Lenka Nejezchlebová, bydleli v paneláku hned nad nama,“ připomene mi matka. „Břečková za svobodna,“ dodá po chvíli. Už si na ni vzpomínám, skákaly jsme spolu přes švihadlo a lezly na střechu protější kotelny, na kterou se sice lézt nesmělo, ale pravidelně na ni lezly všechny děti, na Lenku volaly Břečko a Lenka se těšila, až se vdá a bude mít lepší příjmení.

„Vypadá jinak,“ řeknu zbytečně, ve dvanácti holky nemívají čtyřky prsa a devadesát kilo, teda dřív nemívaly, teď už možná mívají.

Matka pokrčí rameny a podá mi tubu s tělovým krémem. „Namaž se.“

„Cože?“

„Takto,“ přikáže matka. Stojí přede mnou jenom v krajkových kalhotkách, levou dlaní rychle ve vzduchu namaluje kolečko a pak ji přiloží na svůj prs, který si soustředěně hněte.

„Prosím tě, nech toho.“

„Budú ti pěkně držet.“

„Fakt?“ zajímá se Lenka a přes hlavu si přetáhne propocené tričko. Když se postaví vedle matky, je hned jasné, která z nich si svoje prsa maže poctivě a která si je nemaže vůbec.

Matka se na Lenku zadívá okem právě certifikované krémoložky a pak dojde k závěru, že ten krém neumí zázraky.

„Matúšu, už sa zklidni, nebo ti jednu vlepím!“ zakřičí Lenka zničehonic na svého syna, musí to být její syn, když ví, jak se jmenuje, a cizím dětem obvykle žádná máma fackou nevyhrožuje. „To je Matúš,“ představí mi ho, když se Matúš s křikem prosmýkne mezi námi. „Eště mám Lukáška a Kristýnku.“

Cestou z tělocvičny si v duchu opakuju jejich jména, protože nepamatovat si jména dětí holky, se kterou jsem před dvaceti lety lezla na kotelnu, se v rodičovských kruzích určitě neodpouští.

„To je taťka?“ zeptá se matka a prstem ukáže někam před sebe. Za plotem venkovního hřiště stojí otec. V ruce drží kedlubnu a čeká. „Že by mi přinesl svačinu?“

„On ti někdy nosí svačiny?“

Matka zavrtí hlavou, ale přesto se vydá jeho směrem. Chytnu ji za loket. „On asi nečeká na tebe.“

„A na koho by čekal?“

Zpoza paneláku na protější straně ulice se vyloupne ženská postava v legínách a dlouhé košili. V dlani svírá něco, co vypadá takhle na dálku jako kedlubna. Buď byly v Kauflandu ve slevě, anebo je tohle rande naslepo. „Na ni,“ řeknu, protože otec na slevy celkem kašle a na zeleninu úplně.

„Na takú fuchtlu?“

Přemýšlím, co na takovou otázku odpovědět, aby to bylo fér vůči otci i matce, a matka se zatím schová do šípkového keře.

„Ty žárlíš?“ divím se.

„To zrovna.“

„Tak se tady neschovávej a pojď.“

„Já se neschovávám,“ zasyčí matka.

„A co tam děláš?“

„Sbírám šípek,“ zašeptá. „Na hento… na čaj.“

Usedám do trávy a nechávám matku v klidu sbírat šípky, které tady vyrostou nejdřív za čtvrt roku.

„Dal jí pusu!“ ozve se po chvíli. „Mně nedal pusu už šest roků!“

„Nech to být, vždyť jste rozvedení.“

„Rozvedení eště nejsme.“

„A ty bys tu pusu chtěla?“ zajímám se.

„Daj mi pokoj,“ odsekne matka a přesune se k dalšímu keři. Když má po pár minutách svůj neviditelný košíček až po okraj plný neviditelného šípku a otec odejde s tou cizí paní někam doprava směrem k trati, zvedám se a společně jdeme domů uvařit ten neviditelný čaj, po kterém se snad matčin stav nějak viditelně zlepší. Chtěla bych ji vzít kolem ramen, jako kamarádku, povídat si s ní o tom, jak se cítí, když už nejsou s otcem spolu, vždyť spolu byli pětatřicet let, jenže nevím, co říct, a matka řekne, že ještě skočí do pekárny pro rohlíky. Tak jo. Šest rohlíků do pytlíku a doma si na ně můžem namazat tlustou vrstvu nikdy nevyslovených vět.

Dám si preso s mlíkem jako vždycky a Lenka vídeň, protože drží další dietu a kafe se šlehačkou považuje za vítězství v nerovném souboji s touhou objednat si tvarohový dort. Je sobota odpoledne, přesto jsme v bistru kousek od kina úplně samy.

„Asi to tu budu muset zavřít,“ postěžuje si Jarka, Lenčina bývalá spolužačka z ekonomky, která si tohle bistro teprve před pár měsíci otevřela. S povzdechem před nás postaví dva porcelánové hrnky a před Lenku navíc i šlehačku ve spreji, protože Lenka si ji do kávy ještě několikrát doplní. Když se to vezme kolem a kolem, o to kafe pod šlehačkou jí vůbec nejde.

„Neblbni, Jaruš, kam budem chodit?“

„Do hospody.“

„Neblbni,“ řekne Lenka znovu a pak si objedná mrkvový dort. „Abych tu udělala nejakú útratu,“ vysvětlí mi tiše, když se Jarka vzdálí k malé ledničce v protějším rohu. Je v ní jen ten jeden dort, protože dělat jich víc, když sem nikdo nechodí, se nevyplatí. Nechápu to, je to hezké místo na hezkém místě, ceny jsou příznivé, jídlo dobré, kafe taky, obsluha milá, černobílý interiér je na místní poměry nebývale vkusný, na stěnách pořád ještě visí umělecké fotografie, protože minulý týden se tady konala výstava nějakého fotografa z Lučiny, ale já tady nejsem od toho, abych chápala, proč lidi nechodí do bistra, já bych měla především pochopit, proč nechodí ani do rybářského obchodu, když je tady rybář každý druhý.

„Daj si taky,“ drcne do mě Lenka loktem. „Ináč budem vysedávat na Royalu.“

„Nemám chuť na sladké.“

„Jaké sladké, prosim ťa, šak to je zelenina.“

Vzdychnu a zavolám na Jarku, ať mi teda taky přinese kousek dortu, aspoň mi dá Lenka konečně pokoj a nebude se cítit blbě, že já nic nejím, proto su jak lunt, ona přeca také skoro nic nežere, za to može štítná žláza, ta sviňa.

„Máš tady i polední menu?“ napadne mě, jak tenhle prostor zachránit, v Praze polední menu zafunguje vždycky.

„Mám.“

„Stránky na Facebooku?“

„Taky.“

„Já ne,“ vmísí se nám Lenka do debaty. „Francek nechce, abych nekde ukazovala svoje kozy,“ dodá a upraví si je ve výstřihu.

„Šak tam nemusíš ukazovat kozy, ukazuj tam svoje děcka.“

„Eště to tak!“

„Standa,“ zašeptám a pohotově zalezu pod kulatý černý stůl, je mi patnáct nebo co?

Standa, který se zničehonic objevil ve vchodu, jde rovnou k nám, což se dozvím tak, že Lenka zasyčí: „Jde sem.“

„Pst!“ Už nemám sílu znovu mu oznamovat, že s ním nechci chodit a nechci se s ním znovu vyspat, protože já mu vždycky večer oznámím, že spolu rozhodně chodit nebudem, a ráno mám na klíně tác s kávou v duritce a vajíčky naměkko a on si pořád myslí, že spolu chodíme.

„Je tu Eliška?“ slyším ho.

„Není.“

„A s kým jsi tu?“

„Sama.“

Standa se zadívá na preso s mojí růžovou rtěnkou na okraji bílého hrníčku a pokračuje ve výslechu. „A totok je čí?“

„Jarušky.“

„Už se to nese,“ řekne Jarka, položí na stůl dva talířky se dvěma obrovskými kusy dortu, co by ho jinak musela vyhodit, a tři panáky rumu k tomu, pak si sedne na volnou židli a přitom mě kolenem kopne do hlavy.

Lenka k Jarce nenápadně přesune můj hrníček s kávou a jeden talířek a Jarka to zas nechápavě odsune stranou k židli, na které jsem seděla. Z kapsy vytáhne krabičku cigaret a jednu si zapálí, ve svém bistru si prý může dělat, co chce. „Kde je Eliška?“ zeptá se a kouř vyfoukne k bílému lustru.

Standa zvedne obočí a já konečně vylezu ven.

„Spadl mi tam mobil,“ vymluvím se.

„Já ti volám celý den,“ vyčte mi Standa a Jarka spíš jen pro sebe navrhne, že tady zavede literární nebo jiné tematické čtvrtky, třeba přednášky, ale to by bylo náročnější na organizaci, sehnat každý týden nějakého přednášejícího, a knížky si každý sežene v místní knihovně, to se vybere taká kniha, která bude k mání.

„Promiň,“ omlouvám se Standovi. „Já… já jsem ho pod tím stolem neslyšela.“

Lenka se zasměje a kus dortu jí zaskočí v krku. Začnu ji vehementně mlátit do zad už jen proto, abych se nemusela se Standou bavit. „Dobré, dobré, au, co děláš, přestaň s tým, kurnik,“ brání se Lenka.

Jarka pozvedne skleničku s rumem. „Tož na ty čtvrtky,“ pronese přípitek.

„Čeho?“ zajímá se Lenka, která si nejspíš představuje kachnu nebo kuře a nenápadně přitom pokukuje po mém dortu, protože ten svůj už do sebe nacpala celý.

Jarka se na ni zadívá. „Nebo středy.“

Lenka nechápavě nakrčí čelo.

„To vůbec není špatný nápad. Já ti pomůžu,“ nabídnu se. Nedělám to úplně nezištně, v tomhle městě je zapotřebí nastartovat ekonomiku, když budou prosperovat bistra, jako je tohle, vydělá si číšník a číšník si pak půjde do mého obchodu koupit prut, zjednodušeně řečeno.

„Možú sa účastnit aj chlapi?“ ozve se Standa, na kterého jsme skoro zapomněli.

Jarka kývá hlavou, návštěvnost bude nejspíš tak nízká, že si nemůže dovolit někoho předem diskriminovat, ale já jako spoluorganizátor akce oznámím Standovi nesmlouvavě, že literární kluby jsou vždycky jenom dámské, copak vůbec nečte?

„Moc ne.“

„Tak vidíš, co bys tady dělal?“

„Aspoň bych začal.“

Určitou logiku to má, ale stejně vrtím hlavou a Jarka zas Standu uklidňuje, samozřejmě že může přijít taky, a na mě přitom dělá oči, tady jde o prosperitu bistra, moje nevyřešené partnerské vztahy musí jít stranou.

„Upeču kuře,“ rozhodne se Lenka, která ty čtvrtky zjevně nemůže dostat z hlavy, dojí můj dort a zbytek šlehačky, co zůstala ve spreji, a rozloučí se. „Musím letět.“

Taky bych už šla, ale nechci jít se Standou a on nevypadá, že by měl v plánu kamkoliv beze mě chodit. Jarka začne utírat stoly a zvedat židle, dneska už to prý lepší nebude, pod to se můžu podepsat.

„Hodím ˇťa dom,“ nabídne se Standa před kavárnou. „V hovnocucu si určitě eště nejéla,“ dodá tónem, jako by se na projížďku hovnocucem musely kupovat lístky měsíc předem.

„Nejela,“ odpovím popravdě.

„Ukážu ti, jak to funguje. Možem třeba zajet k vám dom vyčistit odpad. Nic na tom není, uvidíš.“ Zlehka mě přátelsky poplácá po ramenou, asi abych se nebála toho, až to jednou budu dělat sama.

„Tak jo,“ hlesnu odevzdaně.

Standa mě vede k poště, kde dřív bývala hasičárna, a pyšně ukazuje na zaparkovaný hovnocuc s nápisem VAŠE HOVNA − MOJE RADOST, pak mi galantně podrží dveře na straně spolujezdce a zadek mi vtlačí nahoru do kabiny. Za jízdy stáhne boční okýnko a přes moje protesty zesílí rádio na maximum.

„Mám rád vůni tvýýýý kůže,“ zpívá si spolu s Pavlem Vítkem. Projíždíme zrovna kolem náměstí, kde skoro nikdo není, ale stejně se reflexivně stáhnu ze sedadla, co nejníž to jde.

„Co tam dole hledáš?“

Odpověď „hovno“ se v tomhle voze přímo nabízí, přesto mlčím. Před naším domem Standa zabrzdí tak prudce, že matka i otec vyděšeně vyhlídnou z oken. Já se praštím do hlavy.

„Nám sa ucpal hajzl?“ ptá se otec a dívá se přitom nahoru do prvního patra.

„Nevim o tem,“ kroutí hlavou matka. Je natolik v šoku, že s otcem dokonce mluví, i když s ním od toho jeho rande na inzerát nepromluvila vůbec.

„To jsem já,“ uklidním je a seskočím z kabiny na zem.

Matka se podívá nad sebe na půdu, kde soudě podle jejího výkřiku bydlí Ježíš s Marií, zabouchne okno, zatáhne záclony a pak i závěs. Otec vychází v pantoflích ven před barák. Na sobě má jen džínové kraťasy a středem hrudníku se mu táhne hluboká jizva, když jsem byla malá, tvrdil mi, že ho pokousal žralok.

„Já su Stanislav,“ představí se Standa.

„Tata,“ představí se otec.

Navzájem si podají ruce a Standa pak tou svojí hrdě plácne do kapoty.

„Přivezl jsem vám dcéru,“ nechá se slyšet, a otec, poněkud zmaten, za to dokonce poděkuje.

„Dáš si pivo?“ nabídne mu ze slušnosti a paží obkreslí ve vzduchu oblouk, čímž chce patrně naznačit, že tam vzadu za zdí se nachází dvorek, kde by si ho spolu mohli v klidu vypít. Standa, který o dispozičním řešení našeho domu nemá ani páru, ale otce si chce očividně získat na svoji stranu, jeho gesto horlivě zopakuje a s úsměvem mu oznámí, že pivo by si dal strašně rád, ale nemůže. Znovu přitom plácne do kapoty.

„To je dobře, to je dobře,“ zamručí otec, zjevně rád, že jsem si našla kluka, co nepije, když řídí, a jde si do ložnice obléct triko. O chvíli později dorazí na dvorek se slivovicí, talířkem s nakrájenou sekanou vlastní výroby a ošatkou chleba.

Sedíme v zahradních křesílkách na různě velkých kusech molitanu, které zůstaly po původních podsedácích. Amor je kdysi před lety rozerval na cimprcampr a od té doby je nikdo nevyměnil, nejspíš proto, že to představuje investici do společného bydlení dvou lidí, kteří už společně bydlet nechtějí.

„Lepší jsem nejédl,“ pochválí Standa sekanou. Viditelně se potí na čele, nervózně těká očima po zahradě a vychvaluje, co se vychválit dá. Kytky, které okousal Amor, jsou překrásné, vrba v rohu dvorku je pohádková, chodník, co bůhví proč vede přes dvorek ode zdi ke zdi, geniální a nábytek zas rituální, čímž nejspíš myslí rustikální, i když ve skutečnosti je z ratanu.

Otec postaví na stůl dvě štamprle a naleje do nich slivovici, mám chuť říct mu, že by neměl pít, ale on to ví dobře, řekla jsem mu to v životě už tisíckrát, a on se vždycky jen pousmál a pousměje se i teď, protože tuší, na co myslím. V tom úsměvu je všechno, láska, sebelítost, radost, slabost i zvláštní odvaha žít si život po svém, přestože je to úplně blbě.

„Já si nedám,“ zavrtím hlavou.

Otec pokrčí rameny a pozvedne svoji skleničku. „Tož na zdraví.“

„Na Elišku,“ opraví ho Standa důrazně a otec nepatrně zrudne, nejspíš se zastydí, že postavil něco tak přízemního, jako je zdravotní stav nás všech, před svoji dceru.

„Ehm, no jasně, hlavně na našu Elišku,“ opraví se a přitom na mě omluvně mrkne. Zpod pohádkové vrby se zatím vynoří Amor, který si k ní do stínu odvlekl další kus molitanu, nastraží uši, nasaje do nozder podezřelý zápach a rozběhne se přímo ke Standovi. Čumákem mu zběsile přejíždí přes kalhoty, pak mu přední tlapy opře o stehna a očuchává i horní polovinu těla. Nervózně u toho vrčí, protože tolik smradu najednou není očividně vůbec schopen vstřebat.

„Amore, to stačilo!“ okřiknu ho, když se Standovi dokonce vyšplhá na klín. Je tak zblblý, že sekanou na stole úplně ignoruje.

„Šak ho nechaj, já su zvyknutý. Mňa majú psi rádi, ani nevím proč.“

„Já bych věděla,“ ozve se z balkonu.

Otočím se na otce. „Zahradu máte taky rozdělenou?“

„Ne, na tu možem oba.“

„Tak proč je na balkoně?“ zeptám se tak hlasitě, aby to slyšela i matka.

„Protože nechcu, aby sis vzala hovnocucářa,“ řekne ona a praští dveřmi od balkonu tak silně, že se z parapetu okna sesune truhlík s muškáty. Slepice, která do té doby v klidu snášela Amorovi do misky se žrádlem, vyděšeně nadskočí, zamává křídly a s hlasitým nespokojeným kvokáním vběhne francouzským oknem do domu. Amor se vrhá na muškáty, Standa nervózně klopí oči a otec se snaží celou situaci zachránit tím, že předstírá o jeho práci skutečný zájem.

„Kam ty… ehm… to potem vyvážáš?“ vyzvídá.

„Do čistírny odpadních vod, to sa ani inam nesmí,“ odpoví mu Standa stručně a pak se podívá na mě. „Tobě ta moja práca taky nevóní?“

Nejsem si jistá, jestli si Standa uvědomuje, na co se mě právě zeptal. Co mu mám na to odpovědět? Náplň jeho práce přece nemůže vonět nikomu kromě Amora, ale když řeknu, že nevoní, Standu to bude mrzet. Nakonec jen nepatrně zavrtím hlavou a usměju se, což si Standa vyloží jako žádost o místo v jeho úklidové firmě a rovnou se zeptá, jestli s ním nechci jet vyčistit jeden septik od naneseného kalu. „Do Velké nad Veličkú,“ upřesní, „tam je to hezké.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Veselí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.