Deník moderní jogínky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Šárka Konečná

Deník moderní jogínky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Deník moderní jogínky

Šárka Konečná

Praha 2018

© Šárka Konečná, 2018

Ilustrations © Bára z Nikolajky, 2018

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2018

ISBN tištěné verze 978-80-267-1249-7

ISBN e-knihy 978-80-267-1320-3 (1. zveřejnění, 2018)

Všem lidem.

Lokah samastah sukhino bhavantu.

„Kéž jsou všechny bytosti na celém světě šťastné a svobodné a ať mé myšlenky, slova i činy nějakým způsobem přispívají ke štěstí a svobodě všech.“

Část první

Vše, co se snažíte najít, už vás dávno našlo. Je to ve vás.

Raméš Balsekar

Dno plechového hrníčku mizí pod horkým indickým čajem s mlékem. Proud přeslazeného nápoje tekoucí z objemné konvice ustane a na hladině začne poskakovat pěna krémové barvy. Čaj připravený správně a ve správný čas. Značně uvolněná a v opojení z doznívající ásanové a pránájámové praxe usedám ve svém pokoji ke stolu a otevírám laptop. Přibližuji horký hrnek k ústům a nahlas usrkávám. Odkládám čaj vedle tmavé sošky boha Ganéši, který na naší cestě odstraňuje překážky, a zhoupnutím se na židli zakláním hlavu. Zničehonic se nahlas rozesměji. Přikládám prsty na klávesnici a začínám konečně psát.

Pohled z ášramového okna mi skýtá podívanou na altánek, kde se před prudkým sluncem schovávají tři osoby. Dvě z nich sedí v křeslech s rozečtenou knihou. Jejich opálené tváře s jemnými rysy naznačují uvolněnost. Třetí, lektorka jógy, má vedle nich rozvinutou podložku a pomalými pohyby uvádí své tělo do jemného plynutí střídajících se ásan. Obraz klidu indického podvečera. V okolí ášramu je cítit blaženost z čirého bytí. Vracím pohled ke klávesnici a zamýšlím se nad dlouhou duchovní cestou, kterou jsem ušla a na které snad po letech sklízím nějaké ovoce.

Na monitoru se objevují první slova. Začíná příběh obyčejné holky, která se jednoho dne rozhodla, že se chce stát lektorkou jógy. Proč? Z vnitřní pohnutky, kterou si nedokázala vysvětlit. Nakonec se tak stalo – bez důvodu, bez otázek proč a jak. Nebyla to procházka růžovou zahradou za zpěvu šanti mantry (šanti v sanskrtu znamená mír), ale naopak. Jeden z učitelů jógy, pan Rudolf Skarnitzl, řekl: „Tím, že se ti něco daří a lidé tě chválí a klepou po rameni, akorát uvízneš na jednom místě jako hřebík, který je nepřetržitým poklepáváním zatloukán hlouběji. Naopak pořádný kopanec do zadku tě může posunout o podstatný kus dopředu.“

Tak tomu bylo i na mé cestě. Dostala jsem pořádný kopanec. A ne jeden.

Bez činu zůstává i nejkrásnější myšlenka bezcennou.

Mahátma Gándhí

Jednoho zimního večera se ve svém pražském bytě rozhoduji, že musím konečně přejít od myšlenky k činu, a začínám připravovat svůj vysněný jógový výlet do indického ášramu. Před mým dychtivým zrakem se na monitoru počítače objevuje seznam webových stránek s tipy na vyřízení víza. Opatrně, aby se mi tento okamžik vryl do paměti, nasměruji kurzor na jednu z nabízených stránek a klikám.

Mám pocit, že se zastavuje čas, a chvíle získává na důležitosti. Napětím ani nedýchám. Plíce mám přeplněné, po necelé minutě vydechnu a zalapám po vzduchu, abych se neudusila. Zkontroluji připojení a rychle se zamyslím, zda jsem zaplatila včas účet za internet. Modem zapojen, účet zaplacen. Mám tedy pár minut na přípravu horkého čaje a zabalení se do teplé deky.

Za okny se prohání prudký vítr a vánice mi nedovolí dohlédnout dál než pár centimetrů za skleněnou okenní tabulku. Patnáctého prosince zahalil sníh celou Prahu. Stáčím pohled zpět k monitoru, jenž toho večera září jako jediný bod v tmavé místnosti. Stránka indického velvyslanectví se otevírá. Ve skrytu duše doufám, že mi tahle chvíle změní nejen život, ale i jeho chápání. Prvním překvapením je však nečekaný zádrhel v podobě anglického jazyka, kterým je popsán celý informační web. Angličtina není moje silná stránka. Na druhé záložce otevírám překladač a nořím se do textu.

Když asi po hodině konečně najdu odkaz vedoucí ke slíbenému vízovému formuláři a prokliknu se na Online Visa Application Registration, začíná hra hlubokých nádechů a uklidňujících výdechů s očima upřenýma na obrazovku. A hned tady, na začátku celého vyplňování a vlastně i příběhu, mě na stránkách upozorňují na snadno přehlédnutelný řádek: Indian Mission. Mise začíná. Ale odkud? Czech Republic – Prague. Startovní bod zadán a můžeme dále. Název další kolonky je religion neboli náboženství. Jedu do Indie, pomyslím si, tak co bych tu mohla zadat? Já ze země české, kde žiji bez vyznání, asi jako valná většina populace. Nakonec musím zvolit z výběru buddhism, islam, christian, hindu. Budu hinduista, slavnostně se rozhoduji a označuji ikonu s nabídkou hindu.

Postupně procházím jednotlivé kolonky s otázkami ohledně matky a otce, je tu i dotaz, zda nemám nějaké zvláštní znamení. Doplňuji jména, popisuji, kde mám tetování, a pak se konečně dostávám ke konci stránky. Snad mám hotovo, zaraduji se trochu předčasně. Než se mi to opravdu podaří, jednou spadne internet, dvakrát si vyplněnou žádost neuložím a do třetice všeho dobrého se mi vybije laptop.

Žádost o vízum je nutné vytisknout, potvrdí mi překladač kolem druhé hodiny ranní. A tak tisknu. Raději dvakrát. Podepisuji a druhý den, značně unavená nočním tancem s počítačem, vyrážím na velvyslanectví.

Netrpělivě nastupuji do metra linky A a jedu na cílovou stanici, kde se nachází majestátní budova indického zastupitelství.

Snad mám vše, počítám si v duchu provedené úkony.

V ruce žmoulám list papíru spolu s pasem, kopií letenky a fotkou. Nemělo by mě nic zastavit, určitě mi nic nechybí. Tedy snad, zaváhám se srdcem v kalhotách.

Po pár minutách se pozastavím nad rozhovorem, do kterého se přes slušné vychování zaposlouchám. Mladý muž po mé pravici se nahlas rozesměje a praví druhému: „Věř mi, co říkám. Já jedu podat žádost už potřetí. Je potřeba fotka o rozměru 5 × 5. Ta klasická pasová ti nestačí.“

Oči mi sklouznou na mou malou pasovou fotografii klasické obdélníkové velikosti. Mladík pokračuje v poučování: „Hned u východu z metra je fotolab, kde je příjemný a ochotný pán. Řekni, že jedeš do Indie, a on bude vědět.“ Díky, bože! – mrknu nahoru, kde by podle všeho bůh měl sídlit.

Opravdu tam je. Tedy nikoliv bůh, ale postarší pán s fotoaparátem, a dokonce i s úsměvem. Stačí říct heslo Indie a už mě usazuje. Sevřu rty a mírně se do objektivu usměji. Tak, teď budu mít vyhráno. Chvilka čekání na vyhotovení, založení do malých destiček, předání, poděkování. Poskočím si, vycházím a pokračuji po ulici Milady Horákové až k ceduli oznamující cíl mé dnešní cesty.

Zvonek s názvem velvyslanectví stisknu s nádechem. To mi pomůže napřímit celé tělo a dodat si potřebnou kuráž. Po chvilce se rozezní pronikavé bzučení těžkých hlavních dveří. Vstupuji do jámy lvové. Fronta lidí, kteří se ovívají svými žádostmi, končí jen pár kroků od vchodu. Kouknu na hodiny. Je devět. Úřední okénko otevírá až za třicet minut – rozhlédnu se a hledám, kam bych se usadila. Těch, kteří touží odjet do Indie, je požehnaně, prolétne mi hlavou. Je jich tu bezmála třicet.

Jak se fronta pohybuje, množí se žalostné výkřiky: „Já nemám fotku.“ – „To snad ne, já si ještě nakoupila letenky.“ Od okénka, za nímž sedí drobný rozvážný Ind, odchází lidé zklamaní. I přes napjatou situaci si své místo stále držím. Avšak pouze do chvíle, kdy muž z metra vedle mě svěsí hlavu: „Nemám kopii pasu.“ Před mladíkem, který se mnou šel celou cestu od metra, jsem jenom já. „Vypadá to, že někdo z nás musí doběhnout pas okopírovat,“ usměji se spiklenecky. „Podržím místa a vy běžte. Co říkáte?“ Můj zachránce se rozběhne. Celou scénu korunuje starší pán slovy: „Dnes tu jsem už počtvrté, přátelé. Důležité je, o jaké vízum žádáte,“ ztiší hlas a pár lidí, včetně mě, se k němu nakloní blíž. „Vždy volte to turistické. Studentské a business je velmi komplikované.“ Odtáhne se a pokračuje ve výčtu potřebných dokumentů: „Pas, kopii pasu, občanského průkazu, kopii letenky, jednu fotku 5 × 5 navíc, vyplněnou a podepsanou žádost…“ Osazenstvo řídne. Napjatě čekám, zda je seznam u konce. „A nahranou barevnou fotografii 5 × 5 v online žádosti.“ V tu chvíli do místnosti vběhne mladík s vítězným úsměvem. Právě na nás po dvou a půl hodině boje přišla řada. S poděkováním odcházím a své místo přenechávám lépe připravenému.

Další den s nově vytištěnou žádostí, s nahranou fotografií a se všemi dokumenty přicházím na úřad již před devátou hodinou ranní. Usazuji se, zdánlivě klidná otevírám knihu a po očku, v roli zkušeného, sleduji nově přicházející a po chvíli zase odcházející. Pohled namísto do otevřené knihy zaměřím na okénko, za kterým sedí Ind kroutící hlavou nad každým dalším žadatelem. Výraz nemění, a tak mi není vůbec jasné, čí žádost přijal a čí nikoli.

Po další hodině přicházím na řadu. Vstávám a jdu vratkou chůzí k okénku.

„Hello.“ Podávám své papíry.

Úředník si dává na čas a pár minut věnuje hloubavému pročítání. Když už si myslím, že čekání nevydržím a vybuchnu vzteky a vysílením z celé situace, úředník zvedne zrak a zadívá se na mě. Pak zase do papíru. A zpátky na mě, než vystřelí otázku s typickým indickým akcentem: „Are you really hindu?“

V tu chvíli mi před očima proběhne mně známý a už trochu zapomenutý film. Vidím samu sebe, jak sedím na přednášce o hinduismu, a profesora, který se vztyčeným ukazováčkem říká jednu důležitou větu: „Hinduistou se nemůžete jen tak stát, hinduistou se musíte narodit.“

Plaše pokrčím rameny a na znamení váhavého souhlasu přikývnu. Úředník si posune brýle blíže ke kořenu nosu a ještě jednou si mě změří ostrým pohledem od hlavy až k patě. Srdce mi bije jako na poplach. To, že je polapené v síti strachu, je jistě vidět i přes huňatý svetr. Tady má duchovní cesta končí, usuzuji a už už se otáčím k odchodu.

Indický úředník však zvedá ruku s velkým dřevěným razítkem a jedním hmatem je přilepí na roh papíru. Když razítko zvedne, směje se na mě čerstvým inkoustem orámované přijetí žádosti o vstup do daleké Indie. „Osm set padesát a přijďte příští pondělí.“

Spěšně vytahuji přesně připravené bankovky a podsouvám je co nejblíže pod jeho tmavé prsty tak, aby neměl možnost si své rozhodnutí rozmyslet. Uf, oddychnu si a i přes mrazivé počasí si hřbetem ruky otírám krůpěje potu na čele.

Udělat věc, které se bojíme, je první krok k úspěchu.

Mahátma Gándhí

„Teď už to je jen o tobě. Soustřeď se na svůj růst a sebepoznání. Jsi připravená.“ Tak znějí slova, jež ke mně přicházejí z úst mého přítele. Mám pocit, že upadnu. Nemám sílu. Nemohu nic říct. Pláču. Otevírám ústa, ale nic než zalykání nevychází. Chtěla bych poprosit, ať mě drží, ať mě nepouští, ať mi řekne: Neodjížděj. Ale on mlčí. Má pevný výraz, je jiný, než jak ho znám. Mluví stroze, v heslech. Říká, jak jsem silná. Copak nevidí, že jsem na pokraji naprostého zhroucení? Copak nevidí, jak jsem slabá? Ještě než odejde, přece jen se otáčí. Dívám se do jeho vlhkých očí plných obav a smutku.

Sedím v chladné nepohodlné letištní hale a po tváři mi stékají slzy jako hrachy. Slzy štěstí, či strachu? Sama nevím. Mezi štěstím a strachem je tenká hranice. Už se nemohu vrátit. Dívám se skrze zavřené prosklené dveře, které vedou do útrob letadla do Indie.

Neměla bych odjíždět – stále mi zní v hlavě tatáž opakující se mantra. Vysílením upadám do vzpomínek na uplynulou noc a ráno s přítelem, který mě odvezl na letiště.

Nemohla jsem spát. Ne nadarmo se říká době před plánovaným odjezdem cestovní horečka. Má horečka byla plná černých myšlenek o cestě, na kterou bych se neměla vydávat. Co mě to napadlo? Odjet sama do Indie! Bez pořádné slovní zásoby v angličtině, bez předešlé dlouholeté praxe jógy? Zmocňoval se mě strach a obava naplňující každou buňku mého těla. Rána jsem se nějak dočkala… Ty chvíle ve mně teď ožívají:

S ručičkami na budíku, které ukazují půl páté ráno, vstávám a se žaludeční nevolností odcházím na toaletu. Zavírám dveře a potichu pláču. Tak, aby mě neslyšel sladce spící přítel. Propadám beznaději a obsah mého žaludku propadá toaletní míse. Ještě chvilku tu sedím, než z dálky zaslechnu zvonkohru budíku z nočního stolku. Utnutí pronikavého zvuku mi jen potvrdí, že je přítel vzhůru. Otírám kapky slz a stopy zvratků z tváře, párkrát se zhluboka nadechnu a vycházím do bytu zahaleného tmou.

Je začátek ledna a starý vinohradský byt je prolezlý chladem. Odcházím do koupelny, a přestože se mé tělo chvěje zimou, pouštím studenou sprchu. Z nějakého důvodu pevně věřím, že mě proud ledové vody dostane na slabé, třesoucí se nohy. Pomáhá to. Jsem schopná připravit snídani a nasadit úsměv na tvář, když se ke mně zezadu partner přivine, pevně mě obejme a pošeptá mi: „Je to tady, tvůj velký den.“

Ano, je to tady, ztuhne mi strojený úsměv na rtech a stáhne se mi žaludek. S omluvným výrazem odbíhám na toaletu. Křeč vycházející ze středu břicha mi nedovolí víc, než se opět schoulit na zem a tiše plakat.

Po druhém kole studené sprchy a s hudbou, která u nás provází každé ráno, se cítím lépe. Když uslyším slova v písni slovenského interpreta – žijeme pre moment –, mé sebevědomí neboli vědomí sebe sama se podstatně zvýší a ke snídani usedám sice unavená, ale tak nějak otupělá bez dalšího projevu smutku.

Stejně jako mnohdy funguje systém sebenaštvání, nyní dávám zelenou sebemotivování. Se slovy o lepších zítřcích, která mi zní v hlavě s chytlavou melodií písně, se dokonce nad celou záležitostí pousměji. Věřím, že to bude dobré.

Není. Celou cestu až do letištní haly se mi chce křičet, ale statečně se držím s pevně semknutými rty a křečovitým úsměvem na tváři.

Mezi mnou a partnerem se vytvořila jakási zeď. Zeď, která nás udržuje od nevysloveného strachu. A přitom vypadáme jako dvě osoby jedoucí autem na hezkou společnou dovolenou.

Zeď se nakonec bortí. Padá ve chvíli, kdy odevzdávám svá zavazadla a stavím se naproti Honzovi před celní kontrolou. Poprvé od rána stojím tváří v tvář tomu nejmilejšímu člověku na světě, kterého následující měsíce neuvidím. S kterým nebudu usínat v bezpečném objetí. Vedle kterého se nebudu každý den probouzet s úsměvem na rtech a pocitem, že je vše v pořádku. Ze zničujícího přemítání mě zpátky na zem usadí až jeho slova: „Teď už to je jen o tobě. Soustřeď se na svůj růst a sebepoznání. Jsi připravená.“ Hra na hrdinku, která všechno zvládne, končí. Začínám se třást a tečou mi slzy.

Probere mě hlas z reproduktorů svolávající cestující dle místa sezení. Sklopím zrak k užmoulané letence a podívám se na označení sektoru, v němž budu následujících šest hodin letu uvězněna mezi kontinenty.

Sedím před skleněnými dveřmi. Vtom vyvolají můj sektor. Je to tady. Musím vstát. Sbírám poslední zbytky sil a snažím se zvednout.

Tělo mě neposlouchá. Je slabé. Nechce spolupracovat. Je znehybněné strachem. Musím jít, musím jít, opakuji si při každém dalším těžkém kroku. Skleněné dveře se otevírají a já vstupuji do úzké dlouhé chodby vedoucí do letadla.

Sedám si do měkkého křesla, pevně stahuji bezpečnostní pás a ustrašeně se dívám kolem. Jak bych si přála vyskočit, zahalekat na letušky, že je to celé velký omyl, a vytratit se pěkně po anglicku. Letušky se namísto toho na mě a na všechny kolem profesionálně usmívají a žádají nás o pozornost, aby nám mohly ukázat, co je potřeba udělat v případě potíží na cestě. Kéž by se něco stalo, projede mi myslí. Kéž bychom do Indie vůbec nedoletěli…

Letadlo vzlétá, zarývám okousané nehty do opěrek sedadla, držím se, abych se nerozkřičela nahlas. Zvětšování nadmořské výšky ve mně vyvolá třes a nutkání zvracet. Vzdaluji se od pevné půdy pod nohama. Vzdaluji se od jistot. Vzdaluji se od všeho, čím jsem posledních dvaadvacet let byla. Vzdaluji se od rolí, které mě do této doby charakterizovaly. Chci zpátky. Chci být ustrašenou holkou, která je závislá na všech kolem, na jejich názorech, na jejich označování, na jejich hodnocení. Nechci být sama. Sama se sebou. Nevím, co si mám počít. Vlastně nevím, s kým to letím. S kým jsem překonala první otřesy letadla a s kým tu sedím na jedné sedačce. V jednom těle. Kde je ta osoba, jež se před pár měsíci hrdinsky rozhodla vzít život pevně do svých rukou a odjet do Indie?

Letíme. Život se kvůli jedné ustrašené holce nezastavil. Naprosto vysílená a s děsivým pocitem, že být sama se sebou je nesnesitelné, usínám.

Probouzí mě chlad a jemné poklepání letušky na rameno. Čas jídla. Nemotorně zvedám tělo, které se během tvrdého spánku sesunulo dolů z křesla, a sedám si rovně. Protřu si oči a zamžourám kolem. Nebyl to jen hrůzostrašný sen. Je to realita. Jedna z letušek mi podává tác s jídlem a ptá se, co si přeji k pití.

„Bílé víno,“ poprosím a pak dodám: „Rovnou dvě.“

Opíjím se a směřuji za jógou do indického ášramu, uchechtnu se. Odstraním plastové víko a na dně mističky se na mě usmívá kus kuřecího masa a trocha rýže. Zůstávám u vína. Jedno z morálních pravidel jógy zní ahimsa, nenásilí. Je jím často chápáno vegetariánství, které už nějaký ten rok praktikuji i já. Jídlo tedy odmítám a raději se oddávám opojení šedou rulandou. Kontrola smyslů, prátjahára, je přece jeden z pilířů osmidílné stezky jógy dle mudrce Pataňdžaliho, pomyslím si ironicky.

Po druhé lahvičce je lépe. Mohu se rozhlédnout kolem do tváří sousedů, kteří se mnou letí objevovat exotický východ. Ptám se sama sebe, co je může lákat. Jaké pohnutky je k tomu vedou? Lidé se na mě otáčejí a pak se zase hned odvracejí. Mladá, ubrečená, opuchlá a teď už opilá holka – vskutku hezký pohled.

Tři hodiny a padesát tři minuty zbývají do příletu do Dubaje. Připíjím si na cestu! Může to být takové, jaké chci. Pojď snít, říkám si se značnou kuráží, již mi bílé víno propůjčilo, a dívám se na dno třetí dvoudecové lahvičky. Opět usínám.

Dubaj.

Zmateně se rozhlížím, kudy kam. Masa lidí se valí jedním směrem. Vstupuji do proudu lidských těl, který mě o pár metrů dál vyplivne před celním úředníkem. Ten si mě pozorně měří od hlavy k patě. Třesoucí se rukou mu podávám svůj pas a letenku. Něco říká a já mu nerozumím. Nerozumím jedinému slovu. Marně lovím výrazy, jež nás vyučovali na základní škole, když jsme měli téma cestování.

Proklínám se, že jsem si nevybrala k maturitě angličtinu, ale raději chemii. To už na mě úředník mává a pokyvuje opačným směrem, než mě masa lidí zanesla.

Aha, musím se vrátit, pochopím z jeho gestikulace. Podívám se na hodinky. Zhrozím se – za padesát minut mi odlétá letadlo do Kóčinu. Prodírám se zpět. Hledám záchytné znamení, číslo svého letu, směr cesty na velké a pro mě nepřehledné tabuli.

Běžím k výtahu, nastupuji a vyjíždím vzhůru. Naskýtá se mi pohled na honosné dubajské letiště. Vyleštěné zábradlí, mramorové plochy poseté malinkými lidmi, kteří se pode mnou hemží jako mravenci. Dobíhám do brány B8 a opět usedám. Ocitám se před indickou rodinkou.

Jedna hodina a čtyřicet devět minut místního času. Hlava mě bolí jako střep, nejspíš jsem vystřízlivěla. Do Indie daleko, domů daleko. Cítím se jako vetřelec. Bezdomovec. Zaujímám zkřížený sed na podlaze a opírám se o sloup.

Indie.

Do úst vkládám ibalgin a vycházím k běžícímu pásu, kde přijíždějí zavazadla. Nervózně čekám na svůj velký černý kufr a nenápadně si koušu nehet, jehož tvar mě irituje. Opatrně se rozhlížím kolem. Tak jsem tady, pomyslím si a vzpomenu si na rok, který této cestě předcházel. Rok příprav, samostudia, každodenního brzkého vstávání a ásanové praxe v prostoru recepce, za kterou jsem se schovávala coby zaměstnanec. Rok nepřetržitých zvídavých otázek o józe, která mě tolik fascinovala.

Má rostoucí fascinace, která šla ruku v ruce s životní změnou, mě před časem dovedla až na workshop na Moravě, kde o víkendu přednášel indický učitel Harilál se svou českou ženou o jógové terapii. Zápisky z oněch dvou dní zaplnily celý sešit a na konci víkendu bylo všechno jasné – pod tímto učitelem chci studovat jógovou terapii přímo v Indii.

Toto životní rozhodnutí vedlo k prodeji auta, jediného majetku, který jsem měla, ke koupi letenky a k pěti týdnům volna.

Tak, a teď jsem tady. Omámená vínem, ibalginem a strachem. Kufr přijíždí, chytám jej za plastové poutko, pokládám kolečka na zem a vykračuji. Vtom se zastavím a vykročím ještě jednou – pravou nohou.

Tvá největší obava je tvé největší bohatství.

Část druhá

Hvězdy nemají strach, že budou na obloze vypadat jako světlušky.

Rabíndranáth Thákur

Zvuky tvrdé němčiny mě probouzejí a já se přetáčím na tvrdé posteli. Dlaní si třu otlačený bok a pomalu se protahuji. Opatrně pootevírám oči. Ještě stále je den. Světlo prosakuje skrz ledabyle zatažené závěsy. Rozkoukávám se po pokoji, než můj zrak padne na okno, ze kterého do místnosti přicházejí hlasy. Pomalu se opírám o rám postele a vstávám. Cítím se přinejmenším jako přejetá párem volů. Tvrdá prkna mi klidný odpočinek, po kterém jsem po dlouhé cestě lačná, nedopřála. A tak se opatrně sbírám, oblékám si volné barevné kalhoty a tričko a opět si sedám na postel. Nohy mi těžknou, hrdlo vysychá a dech se krátí. Nechce se mi ven. Nechce se mi z bezpečí pokoje. Nechce se mi čelit tomu, co je venku. Přeletěla jsem půl světa. Z pražského pokojíčku do indického pokoje s hinduistickým božstvem na obraze nad postelí. Sedím sklíčeně pod portrétem Sarasvatí, bohyně moudrosti, zavírám oči a kladu tvář do dlaní jako malé dítě, které si myslí, že se tak stane neviditelným. Po chvíli se ale rozletí dveře, do pokoje vpluje usměvavá slečna a začne mluvit zvučnou angličtinou s britským přízvukem. Nerozumím jí ani slovo. Nevím, co říká, ale přemůžu se a usměji se. Jsem odhalena. Sedím sama s koleny přitaženými pod bradou v krásném slunném indickém podvečeru. Nezbývá mi nic jiného než se pomalu zvednout a vyjít ven, na zápraží ášramu.

Německý hlouček se jako na povel otočí mým směrem. Směrem k terase vyhřáté sluncem před vchodem do ášramu, kam právě kladu své ctěné pozadí. Se širokými úsměvy mávají a já se jim to pokouším trochu strojeně oplatit.

Naštěstí se zase otáčejí zpět k ženě, která právě ke skupině mluví. Jak později zjistím, jde o učitelku jógy z Německa jménem Šakti. Spirituální jméno Šakti, jež dostala od svého učitele, vyjadřuje ženskou sílu a energii. Jaké bych mohla dostat já? Zasním se a představím si samu sebe v indickém sárí a svého učitele, jak mi šeptá spirituální jméno a přikládá mi prsteníček pravé ruky na místo, kde se nachází třetí oko. A pak ho rituálně označuje santalovým dřevem a červeným pudrem. Jméno, které bych mohla dostat, by mohlo být Ta, jež se naprosto zbláznila a odjela. Takové božstvo, po kterém bych jméno nosila, asi není. A tak se spokojím se jménem Šárka. Vzpomenu si na knihu, kterou jsem jako malá vyhrabala z maminčiny knihovny. Otevřela jsem ji na straně založené barevným papírkem. Velkými písmeny na ní bylo napsané jméno Šárka – realistická žena, která se nebojí říkat svoje svérázné názory nahlas. Nesnáší jakékoli omezování a jde si za svým cílem bez ohledu na okolí. Nejlépe se pro ni hodí profese, v nichž může uplatnit svou individualitu. Avšak já své vlastní názory raději celý život polykám, na okolí se ohlížím až příliš a hranice si nehlídám. To je mé velké téma.

Pohled zarývám do písku pod nohama a pokouším se palcem vytvořit co nejhlubší díru do země, jako by to byl ten nejdůležitější úkol na světě. Naštěstí všechny, kteří prochází kolem do budovy ášramu, svou pílí obalamutím, a tak mě tu beze slov nechávají mému osudu další dvě hodiny, které zbývají do večeře.

TAPAS, zdravé odříkání přemíry jídla a disciplína

Odříkáním, askezí, se odstraňují nečistoty a jogín získává moc nad tělem a smysly.

Pataňdžaliho Jógasútry 2.43

Tapas v překladu znamená askeze. Každý člověk od narození dodržuje určitou disciplínu od ranního vstávání přes hygienu, školu, práci a jídlo až po večerní uléhání ke spánku. Postupem času má více povinností a s nimi spojený řád. Pokud se řád poruší, dochází často k pocitům chaosu. V dnešní době se společnost proti řádu staví, podporuje extrémní volnomyšlenkářství a rušení všech hranic.

Kdo vítězí nad lidmi, je mocný, kdo vítězí sám nad sebou, je mocnější.

Lao-c’

Jedno z prvních anglických slovíček, které se v Indii učím, je moderation, tedy umírněnost. Při první večeři v sále ášramu si vybavuji pravidlo tapas, o kterém pojednávají etické a morální kodexy jógy jamy a nijamy. Jamy představující to, jak bychom se měli chovat ke všem bytostem kolem sebe, a nijamy zase, jak bychom se měli chovat k sobě. Tak tedy askeze. Když jsem se kodexy učila za přepážkou recepce, myslela jsem si, že mi je jejich význam jasný. Když ale teď sedím v Pataňdžaliho sálu v ášramu, dívám se kolem a unaveně přemýšlím, uvědomuji si, jak je jejich zapojení do běžného života těžké. Jedna věc je o principech číst, překládat si texty z angličtiny poté, co je někdo přeložil ze starého jazyka zvaného sanskrt, druhá věc je uvádět je do života.

Jsem ve zkříženém sedu a přede mnou leží prázdný nerezový tác. Plaše se rozhlížím, pozoruji rušné dění kolem. Lidé usedají na zem a pokládají hřbety rukou na kolena, spojují ukazováčky a palce do čin mudry nebo spínají dlaně před hrudí do andžali mudry a pomalu se ztišují. Inspirují mě k tomu, abych udělala totéž. Zavírám oči a čekám, co se bude dít dál. Sálem se rozezvučí děkovná mantra. Slova neznám, papír, na němž je mantra napsaná, tu někde je, ale v šeru sálu ho nevidím.

Bhódžana mantra, jak se dozvídám později, v podstatě vyjadřuje poděkování za jídlo a za energii, pránu, kterou z něj přijímáme.

Po chvalozpěvu dvě ženy berou velké hrnce a v naprosté tichosti s ohnutým hřbetem nás, sedící strávníky, obcházejí. Naběračka rýže přistává i na mém tácu, pak přibyde ještě zeleninové sabdží, čatní, čapátí a trocha ovoce. Rozhlížím se po osazenstvu. Nikdo si nedělá hlavu s tím, že vedle tácu s pokrmem není úhledně položený příbor a ubrousek. Ne že bych byla zvyklá na správné řazení lžic, lžiček, malých i velkých vidliček a několika druhů nožů, ale na nějaký ten kultivovaný způsob stravování ano. Hluboký nádech i výdech. Zkouška číslo jedna, pomyslím si. Zvedám tedy pravou ruku a konečky prstů bořím do horkého sabdží, až při kontaktu kůže s pokrmem ucuknu. Pokus číslo dvě je už lepší. Jídlo pomalu chladne, a tak můžu začít prsty promíchávat vše, co můj tác obsahuje, do jedné hmoty. No a pak sousto jen nabrat jako na lopatu a pomalu je přibližovat k ústům. Levou ruku přitom křečovitě držím mimo, i když mi občas automaticky vyskočí na pomoc, to když na to pravá už nestačí a jídlo mi padá zpátky na tác. A tak nezbývá nic jiného než si levou ruku pěkně přisednout. Naštěstí jsem si během letu mezi roněním slz přečetla pravidla ášramu, takže vím, že se v celé Indii jí pouze pravačkou a že použití levé ruky je krajně nevhodné. Nemají totiž toaletní papír, a tak k potřebné očistě používají právě levou ruku.

Abych hned první večer nenapáchala faux pas, po očku pozoruji svého nového učitele Hariláldžího (dží – připojuje se ke jménu toho, ke komu chováme respekt, tedy k učitelům), kterého vlastně od příletu vidím poprvé. Gurudží obratně promíchává rýži a sabdží, nabírá vše do dlaně, z níž si vytvořil jakousi mističku, a palcem posunuje sousto do úst. Bohužel, než stačím jeho akrobatický kousek okoukat, Hariláldží v tichosti dojídá, vstává a odchází umýt svůj tác. Páni! Klopím hlavu nad svou večeři a pokračuji ve „stolování“.

Večeře mi trvala čtyřicet pět minut a značné množství jídla skončilo nikoliv v žaludku, ale kolem tácu. Když zahanbeně zvedám zrak, vidím, že v sále sedím sama. Všichni už jsou dávno pryč, a tak se mi naskýtá možnost uvědomit si, v jak nezvyklém tichu a rychlosti celá večeře proběhla. Z domova jsem zvyklá hodovat společně s rodinou nebo s přáteli. Hostinu doprovází povídání o běžných starostech i radostech, a tak se čas strávený u jídla mnohdy protáhne.

Kdo by to neznal? Zavolá kamarádka. Hurá akce. Jdeme na večeři, mezi jednotlivými sousty změníme téma alespoň desetkrát, a když dojíme, vlastně ani nevíme, co jsme jedly. V žaludku nás něco tlačí, a tak uznáme, že jsme syté. S jiskřičkou v oku si obě po chvíli objednáme ještě čokoládový dortík – nad ním konečně zastavíme průjem slov a na chvilku si s tím kouskem dortu vytvoříme krásný vztah, když už ho často nemáme se sebou.

O svém životě nezřídka mluvíme negativně, stěžujeme si na to či ono. Když nám dojde proud hodnoticích slov, jimiž si vyčítáme, co jsme nezvládli, zaměříme kritickou pozornost na ostatní v dosahu i v dohledu. A i těm hezky naložíme. Zajímavé ale je, že o sladkém mluvíme zásadně s něhou a láskou. Není na tom něco divného? zamýšlím se v tichém sále pod plechovou střechou ášramu. V dnešní době, ač si to třeba neuvědomujeme, je jídlo nástrojem trestu. Zajídáme neúspěch, hněv, své slabé stránky a během hořkého monologu se přejídáme. S bolavým břichem si pak vyčítáme množství, které jsme pozřeli.

V józe vždy platí střední cesta.

Nebo opačný extrém. S pocitem, že nejsme dost dobří, nejíme raději vůbec a trestáme se hladem s myšlenkou: Nezasloužím si to. Obecně jíme hodně, anebo málo. Za obě varianty se pak potrestáme výčitkami a kruh se uzavírá a točí stále dokola. Jídlo, výčitky, jídlo, výčitky. Jak pravil Buddha – ten, kdo zná zlatou střední cestu i v jídle, je vítězem. Ten, kdo zná střídmost, je králem.

Jogín se musí vyhýbat dvěma krajnostem – přehnanému blahobytu a strádání.

Když si pročítáme pravidla ášramu, zjistíme, že se tu jídlo servíruje dvakrát denně. Umřu hlady, napadne každého a už vymýšlíme, jak a kde seženeme něco na zub mimo pravidelný příděl. Jenže o řádek níže se vyjímá další ášramové pravidlo a plán je zmařen – přísný zákaz nošení jiného jídla do areálu. Věřit, že neumřeme, je nakonec to jediné, co nám zbývá.

Jak toho večera zjišťuji, během jídla se v ášramu opravdu nemluví. Takhle se asi s nikým neseznámím, postesknu si. Zásoba angličtiny mi dovoluje tak akorát konverzaci nad tématem stravy. Jako malé dítě jsem se anglicky učila nerada, spíš jsem si hrála venku. Pamatuju si z té doby jen dvě věty. I see it for the first time je věta první. Čekám na příležitost a pevně věřím, že přijde ten správný čas. Druhá věta zní: Can you tell me where the bus stop is? Tu jsem zavrhla hned po příjezdu do Indie. V okolí se prohánějí pouze rikši, indická vozítka, která se podobají něčemu mezi kolem a motorkou, a jak v dalších dnech zjistím, v Indii většinou nejsou ani autobusové zastávky.

Pro tento den se tedy zvedám ze země, odnáším tác tam, kde své tácy umývají ostatní, a odcházím se schovat do pokoje s myšlenkou, že ráno je moudřejší večera. A tak doufám, že se mi přes noc vynoří některá další anglická slova a já budu moci začít konverzovat a sbližovat se s okolím.

Jóga skutečně není pro toho, kdo příliš mnoho jí, nebo jí málo. Ó Ardžuno, není ani pro toho, kdo příliš málo spí nebo příliš dlouho bdí. Pokud je člověk střídmý v jídle, odpočinku i činnostech a jeho spánek i bdění jsou rozumné, pak z toho stavu vyplývá sebekázeň (jóga), která ničí všechny smutky.

Bhagavadgíta

Druhého rána se probouzím prudkým trhnutím doprovázeným šokem. Hlasitě nastavený budík zvoní už v 4.45. Pradipa, karma jogínka pomáhající pro tento rok v ášramu a moje spolubydlící na prvních pár dní, v místnosti už není. Bohužel, dědeček s kouzelnou hůlkou, který by mi naplnil hlavu anglickými frázemi, za mnou přes noc nezamířil a ráno se probouzím s pouhým good morning everybody, což v tichém a klidném ášramu o páté hodině ranní není žádáno. Pomalu se s hlubokým nádechem rozkoukávám. Stále vnímám v žaludku nepříjemnou tíhu. Po pár vteřinách ticha se opět hlásí má mysl se svými teoriemi, jak nadcházející den nemohu zvládnout a že bych se měla otočit na patě, zarezervovat si letenku a vrátit se domů. Pokouším se ji utišit. Bohužel se mi to nedaří, a tak si alespoň stoupnu pod ledovou sprchu.

První těžké ranní kroky vedou do malého přístřešku, ve kterém včerejšího podvečera seděla početná německá skupinka. Pradipa je zde již tiše usazená a zahalená v bílém šálu, oči zavřené a břicho vlnící se v rytmu dynamického dechu kapalabhátý. Pozdravím další dva studenty připravenou větou: „Good morning everybody.“ Bohužel odpovědi a ani uznání za bravurní výslovnost, které jsem po očku očekávala, se mi nedostane. Namísto toho si vysloužím zamračený pohled jednoho z přítomných a překvapený výraz ve tváři Pradipy. Při vzpomínce na pravidla si ústa zakryji dlaní. Ajaj. Měla bych si je znovu pročíst, dávám ruku na srdce. To už zaujímám zkřížený sed k ranní praxi pránájámy neboli ovládnutí dechu skrze bdělou pozornost a současně skrze jogínské praktiky.

První dnešní technikou je dech kapalabhátý, v překladu zářící lebka. Provádí se aktivním výdechem za použití břišních svalů a pasivním nádechem jejich uvolněním. Náhle mě však prudce bodne v oblasti žaludku. To už Pradipa spojuje dlaně před hrudní kostí a k témuž gestu vyzývá i nás. Spínám dlaně a společně se vítáme mantrou om. Než však stačím otevřít ústa, zvuk připomínající om se ozve přímo z mých útrob.

Pránájámu doslova protrpím a meditaci, při které nás Pradipa navádí k pozornosti či k opakování jména zvoleného božstva, prosím pánaboha, ať už má jakékoliv jméno, aby ranní praxi ukončil. No co, říkám si, džapa mantru, tedy meditaci, při níž se soustředíme na opakování určité mantry, jsem rozhodně prováděla. Jen moje mantra zněla: Můj bože, ať je konec. Po šedesáti minutách kýžený konec nastal. Že by zásah vyšší síly?

Bolesti břicha jsou mým častým společníkem – ať už je to problém psychosomatický související se strachem, nebo intolerance nějaké potraviny. Mé tělo je unikátní barometr. Pokud si občas s rodinou dám něco, co obsahuje lepek, na oslavě sním trochu hutnější jídlo, než jsem zvyklá, nebo jím později večer, břicho se mi pomalu zvětší, následují silné křeče a ze žaludku se stane kámen. Jediná pomoc v těch chvílích je masáž od přítele, který mi svými velkými dlaněmi břicho masíruje, dokud neusnu, a tak přetrpím velké bolesti a křeče za zvuků vycházejících odněkud z trávicí soustavy.

Mé zažívání evidentně není v pořádku. Je to důsledek mého raného období hubnutí, kdy jsem se dotkla anorexie, nebo mi vadí různé modifikované potraviny, kterým se někdy nelze vyhnout, třeba v letadle? Nad tím nemám čas přemýšlet, protože mě břicho zase začíná bolet. Přítel je daleko a bolest se zintenzivňuje…

Měla jsem tušit, že jídlo v letadle nebude z čerstvých surovin. K tomu ta velká únava po dlouhém letu a boj se změnou prostředí… Měla jsem tušit, že na cestě člověku vyhládne a že se chtě nechtě nakonec do letadlového pokrmu pustí. A to se také stalo. V letadle z Dubaje do Kóčinu se ozval zvířecí hlad a jídlo jsem si od letušky vzala ráda. V duchu jsem vyjadřovala vděk, že mohu tento pokrm jíst, a přesvědčovala se, že mi bude fajn. Nebylo.

A teď mi nesnesitelná křeč stahuje vnitřnosti a já úpím. Tohle bude nejspíš můj konec.

Po ranní praxi sklíčeně procházím shalou, místem pro praktikování jógy, kde právě sedí gurudží a je zabrán do nějakých textů. Avšak i přes bedlivé pročítání stránky zvedne zrak mým směrem. Když uvidí můj zbědovaný zjev a významně položenou dlaň na břiše, zeptá se, jaká byla cesta a jak se cítím. Po odpovědi – dobrá, po pár holých větách v angličtině, jimiž se snažím svůj stav vylíčit – se usměje. Nejspíše mé splácané angličtině ani nerozuměl, ale jsem na pokraji sil a je mi vskutku jedno, zda používám správný čas a správné skloňování.

Gurudží mi naštěstí pokyne, abych se posadila, a začne mi vyprávět cosi o loďce pohupující se na vysokých vlnách. Ale co to má společného s mým stavem? Při představě pohupující se loďky se mi dělá ještě hůř. Až později jsem se dozvěděla význam slova nauli, jedné z jogínských očistných technik, do které mě ten den zasvětil. Nau znamená loďka a Li je ležící na vlnách.

Když si gurudží všimne mého nechápavého výrazu, vstane ze svého místa a vyhrne si vršek sarongu. Můj výraz se změní z nechápavého v udivený – třeštím oči na učitelovu holou kůži. Co se tady bude dít? bleskne mi hlavou.

Za naprostého ticha rozkročí nohy, trochu je ohne v kolenou, zapře se dlaněmi o stehna, výdechem vyprázdní plíce, ještě víc pokrčí lokty a trupem se přiblíží ke stehnům, aby plíce vyprázdnil zcela. Se zádrží dechu se narovná a trup opět vytáhne o něco výše a mně se naskytne přímý výhled na jeho holé břicho.

Nejdříve obsah celého břicha vsaje pod spodní žebra a náhle se z jeho břišních svalů stane jeden válec uprostřed.

Gurudží začne přenášet váhu na jedno a poté na druhé koleno tím, že přitlačí jednu ruku více a druhou uvolní. Válec se začne pohybovat doprava a doleva. Žasnu nad působivým vystoupením, ale co to má společného s mým trávením? Stále nechápu.

Po představení břišního tance si gurudží zakryje část těla, která získala na pár chvil hlavní roli, a znovu se usadí. Teď ty, pokyne mi. Už zase vypadá jako seriózní učitel jógy. Co? Já? lapu vyděšeně po dechu.

Dětem stačí něco ukázat a ihned se to snaží napodobit. Nepřemýšlí jak a proč. Nevymýšlí, jak můžou vytvořit z břicha jeden pevný válec a ještě jím pohybovat. Neptají se: Jak přesně to mám dělat? Co ucítím? Nemůže mi to ublížit? Nehážou flintu do žita se slovy určitě to nezvládnu ani neodchází s myšlenkou, že se ten člověk, který jim to ukazuje, zbláznil. I přesto, že tohle vnitřní dítě ještě nedokážu najít, si bez dalších výmluv stoupám a snažím se gurudžího napodobit. Důvod? Má angličtina, která na začátku mého dlouhého pobytu sestává z několika konverzačních frází, mi neumožňuje vyjádřit všechny ty obavy a otázky, které se mi v hlavě honí dokolečka dokola, a tak mi nezbývá nic jiného než vstát a zkusit přesně to, co vidím.

A vskutku, jde to. Gurudží mé snažení doplňuje povely jako inhale, complete exhale, hold the breath, udhijána bandha, agnisára krija. O čem mluví, nemám tušení. Naštěstí jde kolem Meera, gurudžího žena pocházející z Čech, kterou znám již z moravského workshopu. Na chvilku se u nás zastaví a praxi i všechny pokyny mi přeloží.

Když k technice přistupuji podruhé, poté, co mi vše vysvětlila, rázem pro mě přestává být jednoduchá. Má racionální část se hlásí o slovo s analytickým pohledem na celou záležitost. První pokyn mého učitele, který jsem zvládla přeložit sama, zněl: „Zbytečně nepřemýšlej.“ To se mu řekne, ušklíbnu se pro sebe.

„Udhijána bandha je první technikou. Výraz bandha, jako mnoho sanskrtských výrazů, nelze přeložit jedním slovem. Bandha znamená svázat, kontrolovat, uzavřít, držet, spojit, stáhnout. Bandhy v józe můžeme vysvětlit jako tělesný zámek. Jejich aktivizováním ovlivňujeme krevní oběh, nervový systém i žlázy s vnitřní sekrecí a regulujeme tok životodárné energie – prány. Nejznámější jsou tři: múlabandha, zámek spodní části trupu, zmíněná udhijána bandha, zámek v oblasti bránice a solar plexu, a džalandhara bandha, krční zámek,“ překládá pečlivě Meera.

„K nácviku bandhy se doporučuje stoj rozkročný, pokrčená kolena a dlaně opřené o stehna, přímo nad koleny. Prsty i s palci na dlaních míří do středu proti sobě a lokty do stran. Za úplného výdechu snižujeme těžiště těla a ohýbáme lokty. Na konci samotného výdechu zadržíme dech a s představou vysavače za doprovodu podtlaku, který vzniká, vtáhneme břišní svaly dovnitř a vzhůru, lokty se mírně narovnávají. Jde o falešný nádech, kdy se hrudník rozšíří a dovolí postupu bránice a přilehlých břišních orgánů vzhůru. Ze začátku se doporučuje setrvat u zádrže dechu jen krátkou chvíli, ale vždy, i u pokročilých jogínů, platí zásadní pravidlo, že zádrž musí být příjemná. Pro ukončení je zapotřebí ještě trochu vydechnout a až poté uvolnit podtlak nádechem, uvolnit břišní svaly a přejít k přirozenému klidnému dechu,“ pokyvuje hlavou Meera.

Než se stihnu ze všech nových informací vzpamatovat, pokračuje i přesto, že jsem si myslela, že je s vysvětlováním u konce: „Agnisára krija je druhou technikou. Jeden z překladu agnisáry krije zní promytí ohněm. Tato technika se využívá jako předstupeň očistné techniky nauli, ale již tato jednodušší příprava v sobě skrývá detoxikační účinky, probuzení agni, trávicího ohně spalujícího nečistoty jak v těle fyzickém, tak mentálním, tedy v psychice. Postup je stejný jako u udhijána bandhy, jen po vtažení břicha vzhůru je zase uvolníme a opět nasajeme. Takto opakovaně pokračujeme. Rytmus postupně zrychlujeme s představou falešného nádechu a výdechu. Uvolněná břišní stěna se pohybuje dovnitř a ven. K nauli nás tedy vedou dva kroky. Prvním je udhijána bandha, druhým agnisára krija. Nauli, slavnou jogínskou techniku, pak provádíme se zádrží dechu po výdechu, kdy je zapotřebí stáhnout břišní svaly do středu a uvolnit břišní stěnu, poté už jen začneme přenášet váhu z jedné strany na druhou a tím rozpohybujeme břišní sval zleva doprava.“

Na konci soukromé lekce mi gurudží toho dne tajuplně doporučí provádět tuto techniku každé ráno nalačno. Uvidíme, jestli ze mě bude břišní tanečnice – pohodím hlavou plnou neznámých nových sanskrtských slov a odeberu se do svého pokoje před dopoledním jídlem.

Chcete-li pobavit pánaboha, seznamte ho se svými plány do budoucna.

Woody Allen

První jídlo v ášramu, které se podává ve čtvrt na jedenáct, je kičarí, tedy rozvařená nesolená rýže s kurkumou a trochou přepuštěného másla ghí. Pro můj žaludek lepší varianta než luštěniny a zelenina, uznal gurudží a mně nezbývalo nic jiného než mu pevně věřit.

Po jídle, po kterém se cítím všelijak, jen ne sytá, mi přijde vhod chvilka času na procházku. Kručení v žaludku přisuzuji potravě, které bylo, jako když si blecha kejchne. I tak ze stolu sbírám papír s pravidly ášramu a vydávám se podél Arabského moře. Možná zahnat hlad.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Deník moderní jogínky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.