Jakubovy housle

Objednat můžete na

www.fantomprint.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

Daniela Mičanová

Jakubovy housle – e-kniha

Copyright © FANTOM Print, 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

JAKUBOVY HOUSLE

Daniela Mičanová

Věnováno památce tety Drahomíry.

Na lásku vábíme, na krev,

na zlatý, prastarý strach…

– Jan Skácel

Jakubovy housle

Daniela Mičanová

Grafická úprava obálky Lukáš Tuma.

Odpovědný redaktor Antonín K. K. Kudláč.

Jazykový redaktor Alexandra Petáková.

Vydalo nakladatelství FANTOM Print,

Hollarova 6, 702 00 Ostrava,

v roce 2018.

978-80-739-8951-4 (ePUB)

978-80-739-8952-1 (Mobi)

Úvod, v němž tajemný papyrus změní majitele

Mennofer, 55. rok vlády faraona Ramesse II. Velikého

„Přelaskavý princi, odpusť, odpusť a ještě jednou odpusť nehodnému služebníkovi!” Představený zádušních staveb kajícně zabořil čelo do písečného prachu, po přiměřeně dlouhé chvíli si dovolil hlavu pozvednout a snaživě zamžoural na vyšňořeného velmože.

„Mistře Seti,“ kralevicův hlas vynikal pečlivou výslovností člověka uvyklého řečnit v rozlehlých síních k zástupům domýšlivých hodnostářů, „sliboval jsi, že mě ještě dnes provedeš novým podzemním pohřebištěm posvátných býků. Neodložil jsem naléhavé státnické povinnosti jen pro tvé osobní povyražení.“

„Výsosti, za úsvitu šlo všechno hladce, jenže pak nás zaskočily nenadálé okolnosti,“ koktal stavitel.

„Pokud se mi donese, že si tvoji podřízení přivodili pracovní neschopnost v nejbližším Domě rozkoše, dám všem usekat uši a každého druhého pošlu na nucené práce do měděných dolů.“

Seti opět poníženě zaryl tvář do písku. „Kdepak neschopnost, vznešený Chamuasete, moji muži postupovali s pílí snad až zbytečně příkladnou.“

„Poslouchám, mistře Seti. A narovnej se. Když cosi drmolíš do prachu, není ti rozumět.“

Představený zádušních staveb poslušně usadil kostnaté pozadí na dolní končetiny, jeho pohled však nadále uctivě mířil k zemi.

„Jen do toho!“ pobízel ho kralevic, zatímco mu nosič sandálů upevňoval zlacené opánky. „Zdřevěněl ti jazyk? Pomysli na své ušní boltce, jistě jsou ti drahé.“

„Nejurozenější z urozených,“ soukal ze sebe poslušně stavitel, „moji chlapci jsou, jak řečeno, až zbytečně snaživí, chodbu víceméně dokončili už včera. Dnes si trochu přivstali, aby provedli pár posledních úprav a tvá Výsost si mohla pohřebiště pohodlně prohlédnout.“

Princ Chamuaset mrzutě zčeřil vzduch metličkou z koňských žíní – za příznivějšího rozpoložení ji užíval k odhánění dotěrných much. Proslul vlídnou povahou, onoho dopoledne se ovšem necítil v nejlepším rozmaru. „Pokračuj!“ nabádal nešťastného stavitele, upíraje vznešený zrak k nedalekému staveništi. Připomínalo obrovskou dětskou stavebnici z provazů, žebříků, dřevěných kůlů, kamenných kvádrů a nepálených cihel.

„Pracovali jsme sotva půl hodiny, šlo nám to pěkně od ruky, pak stačila jediná rána dlátem a veškerá snaha přišla vniveč. Považ, Výsosti, probořili jsme se do staré zasypané chodby! Pár dělníků to zavalilo, museli jsme je vyprošťovat. Můj nejlepší kameník bude nadosmrti kulhat. Při té příležitosti jsme našli nezaopatřené tělo...“

„Hm, stará chodba. Kampak asi vede?“ zajímal se Chamuaset.

Seti okamžitě pookřál, podařilo se mu povzbudit princovu pověstnou zvědavost. „Nevíme, nejvznešenější, moji chlapci ji ještě vyklízejí. Odpusť mi mou smělost, ale co uděláme s tím mrtvým? Nechal bych ho odnést na hřbitov řemeslníků, ale má na sobě cáry kněžské řízy. Nechci se nijak prohřešit proti božskému řádu.“

„Podívám se na něho,“ uvolil se Chamuaset. „Ať dělníci pokračují. Jsem velekněz mocného boha-tvůrce Ptaha, v mé přítomnosti se nemusejí bát duchů, démonů, přízraků ani jiných temných živlů. Hodlám sestoupit do podzemí ještě dnes.“

„Jméno Smrti jest Pojď sem! Všichni, kteréž volá, jdou hned k ní, ač se jejich srdce chvějí strachem. Na zemi není nikoho, kdo by se jí protivil. Nepřichází k tomu, kdo ji vzývá, odnímá syna matce, ale stařec jí marně nadbíhá…“ Chamuaset polohlasně recitoval verše, které mu při pohledu na mrtvolu balzamovanou suchým pouštním pískem vytanuly na mysli.

Nezaopatřený nebožtík odešel na onen svět před pěknou řádkou let, podle střihu kněžského šatu někdy za Chamuasetových pradědů. Nesmlouvavá Smrt vtiskla jeho scvrklé kostnaté tváři masku nepopsatelné hrůzy, přesto kralevici připadal povědomý.

Pomyšlení na lidskou pomíjivost se ho začínalo osobně dotýkat. Více než padesátkrát spatřil, jak se Nil vylévá z břehů, při nejlepší vůli se proto nesměl považovat za mladíka. Po ránu cítil každou kůstku, navečer mu nedávala spát ukrutná bolest zubů, probouzel se dříve než domácí čeleď a často trpěl pokořujícími střevními neduhy. Každým dnem více soucítil s trpkým údělem svého otce, velikého vládce Ramesse, muže staršího bezmála o dvacet let. V jeho věku by si královskou důstojnost dokázal zachovat snad jen skutečný živoucí bůh.

Mimoděk se zachvěl, zaskočilo ho mrazivé trnutí na hrudi, pak záblesk ostré bolesti, která mu palčivě vystřelila do levého podpaží. Otcovy dlouhověkosti rozhodně nedosáhnu, pomyslel si hořce. Nemrzelo ho, že nepotěžká dvojitou korunu Horního a Dolního Egypta – ono pochybné potěšení rád přenechá mladšímu a ctižádostivějšímu princi Merenptahovi –, na vezdejším životě lpěl z jiných pohnutek. Litoval všech nerozluštěných tajemství, nepročtených papyrů, neodhalených vědomostí. Taky všech nezplozených potomků, které mu ve dne v noci vyčítala jeho zbytečně mladá žena. Z prvního manželství měl sice syna Siusirea, vyhlášeného divotvůrce, jeho druhé choti však ke štěstí nestačil. Potřebovala podepřít sebevědomí houfem vlastních dětí.

Prohlédl si zvrásněnou mrtvolu soustředěněji, pak znepokojeně strnul – od žalostné pozemské schránky se oddělila mlžná postava a vydala se hustým tetelivým vzduchem k podzemí, odkud dělníci nadále neúnavně vynášeli koše plné kamenné drti. U Ptahovy hole, zaláteřil v duchu, už vím, odkud toho dědka znám! Tohle je ten nepříčetný stařec z chrámu.

Nastavil čelo orosené usilovným přemýšlením dvorním ovívačům, jako by dokázali odehnat nepříjemnou vzpomínku. Když se nedávno samotářsky potloukal po tajných síních Ptahova svatostánku, vytrhl jej z ušlechtilého rozjímání smích stejně jízlivý jako choromyslný.

Pochopitelně hbitě hledal očima strůjce urážlivého zvuku – a co nespatřil! O nedaleký sloup se opíral stařík vetchý jako seschlý keřík vinné révy a průsvitný jako jitřní opar v nilských mokřinách. S náležitým pozdravem se nenamáhal, místo toho nazval kralevice hlupákem, slaboduchým bloudem, pošetilým pomatencem, zpozdilým nedovzdělancem a neuvěřitelným pitomcem. „Marně hledáš moudrost ve světě živých, Ptahův vyvolený. Jen věčné příbytky skrývají místa, jichž se dotkly božské prsty.“

Kdyby ten věkovitý věchýtek nejevil známky pokročilého šílenství, Chamuaset by mu vlastnoručně uřízl nos i uši, dal by ho pořádně zpráskat, zašít do ovčí kůže a zaživa pohřbít. Pomalá smrt by troufalému hanobiteli poskytla dostatek příležitostí ke zpytování svědomí. Avšak než se princ rozhodl, zda popustit uzdu spravedlivému hněvu, prostořeký stařec zmizel. Vetchá matérie jeho prastarého těla se rozpustila v chrámovém příšeří a Chamuaset teprve nyní pochopil proč. Ten člověk byl po léta mrtvý. Z nepříjemných úvah ho vytrhl až pohled na hadovitá záda mistra stavitele Setiho. Jestli ten třasořitka ještě jednou zaboří čelo do prachu, vyliju si všechnu zlost na něm!

Představený zádušních staveb naštěstí zářil oslnivěji než polední slunce uprostřed pouště. „Výsosti, skvoucí synu živoucího boha, dokonáno!“

„Budiž vzdána chvála Imhotepovi, Thovtovi i Sokarusirovi,“ zavrčel Chamuaset. „Jak to vypadá na konci oné tajemné chodby?“

„Uvidíš, vyvolený Ptahův, uvidíš a potěšíš se.“

Stavitelovo sebejisté nadšení princovu zvědavost jen přiživilo. Koneckonců se nacházeli na západním břehu starobylého města Mennoferu, mezi hrobkami nejstarších faraonů a jejich zazobaných dvořanů. Mohlo se snadno stát, že jim náhoda otevřela cestu k pokladům nezměrného stáří a ještě nezměrnější hodnoty. K Chamuasetově nevoli se však nejapný Seti nehnul z místa.

„Na co čekáme, mistře staviteli?“

Oslovený si poškrábal zátylek, pak si dovolil ukázat na tělo nepříčetného starce. „Co s ním, Výsosti?“

„Pochybuju, že ho do tajné chodby vedly ušlechtilé úmysly, nicméně jeho duch už si jistě odtrpěl své. Zaslouží řádný pohřeb a titul ospravedlněného, ať ho odnesou do Domu balzamování. Eh, samozřejmě na náklady Veličenstva mého otce. Teď mě konečně doprovodíš?“

Západní poušť sálala dusivým žárem, ptáci umírali v letu a snášeli se k zemi, kde se rychle měnili v hrstku ohlodaných kůstek, spoře obalených jemným peřím. Dráha jednoho nebeského tvora právě skončila přímo pod chodidly prince Chamuaseta, poblíž vchodu do podzemí. Vítr si pohrával s jeho ochablým křídlem a dodával mu zdání přízračného letu.

„Jméno Smrti jest Pojď sem!“ odrecitoval kralevic. „Tohle asi nebude nejpříznivější znamení.“ V uších mu opět zaburácel nepříčetný smích, vzápětí jej zaskočilo nepříjemné klapání. To se staviteli Setimu hlasitě rozjektaly zuby – nejspíš si právě představil, co si jakživ nepředstavoval. Pod princovým velitelským pohledem se rychle vzchopil, takže toho dne podruhé nevědomky o vlásek unikl bolestivému tělesnému trestu.

„Následuj mě, Výsosti. Nové prostory navrhli tvoji nejznamenitější rádcové. Pohleď, vyhloubená chodba je dostatečně široká a uspokojivě zarovnaná. Mistři omítkáři, sochaři, písaři, kresliči a malíři čekají jen na tvůj pokyn. Po obou stranách se klenou pohřební komory pro posvátné býky. Všimni si širokých portálů, hravě jimi projde sarkofág z příhodnějšího materiálu než tenhle měkký vápenec.“

Chamuaset poslouchal sotva na půl ucha. „Zkrať to, Seti, chci vidět tu starou chodbu.“ Jen to vyřkl, nejtemnější částí podzemí se mihla povědomá postava a další otázky na cestu postrádaly smysl.

Ještě pár nejistých kroků, pak zlatožlutý plamen pochodně zálibně sklouzl po žulové desce. „Zde, vznešený princi,“ hlásil Seti. „Asi jsme se omylem prokutali ke vchodu do zapomenuté staré hrobky. Jen mi přijde zvláštní, že nevidím jedinou pečeť Města mrtvých.“

„U Anupa, Strážce prahu, u Reova vesmírného údu a Usirovy mužné síly, co vidíš, mistře staviteli?“ Chamuasetem neurvale zalomcovala zvědavost.

„Reliéf hada?“ vykoktal stavitel, znepokojen velmožovým nepřiměřeným zaujetím.

„Správně. A co ten had dělá?“

„Požírá vlastní ocas.“

„Jde o symbol věčné obnovy, nekonečného trvání a nespočetných znovuzrození. Hadí smyčka odděluje svět božského řádu od divokého chaosu. Kde najdu tvé dělníky?“

„Vyhlásil jsem odpočinek, Výsosti.“

„Ať kamennou desku okamžitě strhnou!“

„Snad nehodláš vstoupit, vlastní synu králův?“

„U všech ďasů, démonů a nestvůr, to si piš, že hodlám!“ Při těch slovech princi přeběhl po zádech mráz a na hrudi ho bodlo několikrát za sebou. Pokud nepříčetný stařec nepřeháněl, čekalo na něho tajemství, po kterém prahla dlouhá pokolení egyptských mudrců. „Vyber nejspolehlivější kameníky a rychle!“ Ať se toho dožiju…

Na místa, která zádušní kněží před staletími umetli a zapečetili, nevstupoval Chamuaset zdaleka poprvé, jiní jeho badatelské nadšení nesdíleli – v zádech cítil ustrašené pohledy Setiho pověrčivých kameníků. Had zpodobený na stržené žulové desce zatím podvakráte pozřel sám sebe a podvakráte se znovu narodil. Princ si promnul oči. Pálily ho tak ukrutně, že chvílemi přestával vidět.

„Výsosti, stmívá se. Co kdybych ti obstaral mast z bláta, myrhy a sykomorového mléka? Odpuzuje zlé duchy,“ drmolil rozechvělý mistr stavitel.

„Zmlkni a podej mi pochodeň. Nutím tě snad, abys mě doprovázel? Chraňtež bohové! Bude mi milejší, když vstoupím sám.“

„Ale Výsosti!“ pokusil se stavitel o nepříliš usilovný protest.

„Vzývejte Ptaha, Thovta, Sokara a Usira,“ zavelel Chamuaset. „Jsem Ptahův velekněz, jsem první prorok a osvícený mág, jsem vlastní syn velikého krále, mé úmysly jsou čisté, v mé duši není zloby. Zářící duše ospravedlněných mrtvých, přicházím v míru a v míru také odejdu.“ A žádný bláznivý dědek už si ze mě nebude utahovat…

S tím odhodlaně vykročil do tmavého nekonečna, než ho přemůže strach, než ho pokoří dusný věkovitý vzduch nebo ta nová bolest v očích.

Nejprve neviděl vůbec nic, potom bezbřehou temnotu zvolna vymezily čtyři nezdobené stěny. Ocitl se v nepříliš rozlehlé síni, již bezejmenní dělníci vytesali do zdejších skal patrně již před příchodem stavitelů pyramid. Plameny jeho pochodně klouzaly po skalních stěnách a vzbuzovaly zdání vláčného pohybu, který připomínal hemžení hadích těl. Vzápětí kralevic zjistil, že skutečně hledí na změť šupinatých plazů. Obtékala truhlu z tmavého dřeva napuštěného matnou pryskyřicí.

Váhavě přistoupil blíž. Jako zkušený mág rychle seznal, že hadi nejsou skuteční – povstali z noci, která je vyslala střežit svá tajemství. „Pane věčnosti Ptahu, můj ochránce, stůj při mně.“

Hadi výhružně syčeli, rozeklanými jazyky se sápali po narušitelových kotnících, ale zastavit ani zranit ho nedokázali. Tehdy se do tmy protkané ohnivým jiskřením zařízl nevlídný hlas: „Kdo se odvažuje vstoupit?“

„Jsem Chamuaset, Ten, který povstal ve Vesetu, vlastní syn Ramesse Velikého, korunní princ, nejvyšší zasvěcenec boha Ptaha, první prorok, obnovitel chrámů…“

K delšímu projevu nedostal příležitost. Hutný vzduch pročísl paprsek bílého světla a nabral podobu zářící duše ženského pohlaví. „Odejdi v pokoji, synu velkého faraona. Zde nalezneš jen bolest a soužení.“

„Netuším, co střežíš, zářící duše,“ lhal Chamuaset, právě totiž pojal jisté podezření, „vždyť ani neznám tvé jméno.“

Světelná bytost se krákoravě rozesmála. „Tato dřevěná truhlice obsahuje železnou schránu, v ní se nachází bronzová, potom stříbrná a nakonec zlatá skříňka. Zlato ukrývá papyrový svitek popsaný rukou boha moudrosti Thovta.“

„Thovtův papyrus skutečně existuje?“ žasl kralevic. „Nepatří do pohádek pro žáčky v písařské škole? Vysmál se mi bláznivý dědek právem?“

Zářící duše kývla. „Jmenuji se Ahura. Mého manžela stála touha po božské moudrosti život. Samojediný dokázal přemoci říční živel, zahubil nesmrtelného hada a vynesl svůj poklad na světlo. Když přečetl první stranu svitku, očaroval nebe, zemi, podsvětí, hory i moře, porozuměl všemu, co povídá zvěř v horách, ptáci na nebi nebo ryby v říčních hlubinách. Když přečetl druhou stranu, spatřil Rea zářícího na nebi i s Devaterem bohů, měsíc v jeho lesku a veškeré nebeské hvězdy v jejich pravé podobě. Avšak dlouho se ze svého daru netěšil.“

„Roztrhali ho démoni?“ napovídal Chamuaset.

„Nikoliv. Řeka nám vzala milovaného syna, já si v zoufalství sáhla na život, manžel mě o své vůli následoval. Voda pozřela vše, oč jsme ji chtěli připravit. Když pak spravedlivý vládce podsvětí zvážil mé srdce, ustanovil mě strážkyní neblahého papyru.“

„Bohové svá tajemství žárlivě chrání, toť všeobecně známo.“ Chamuaset přerušil její lkavou litanii, jinak by se mohlo snadno stát, že mu znovuzrozené slunce uzavře brány podsvětí a urputná bolest na hrudi ho úplně udolá. „Jako nejschopnější divotvůrce v Horní i Dolní zemi si však jistě dokážu poradit.“

Chtěl k ní napřáhnout ruku, v tomtéž okamžení zjistil, že vězí až po krk ve svíravém hadím klubku.

„Tolik toužíš pocítit dotek božských prstů, Ty, který jsi povstal ve Vesetu?“ tázala se Ahura mezi záchvaty skřehotavého veselí.

„Mohu doufat?“ vysoukal ze sebe – právě se mu o zátylek otřelo kluzké šupinaté tělo.

„Inu dobrá. Vysvobodím tě ze spárů věčné noci, věnuji ti Thovtův svitek, žádat budu jen málo.“

„Vzdám se všeho na světě.“

„Skutečně?“ Ahura už se nesmála. „Pak mi dej, co je ve tvé domácnosti nového a sám o tom ještě nevíš.“

Princ pomyslel na tisícovku nicotných hloupostí, kterými ho denně rozptylovala bezdětná, zpovykaná a znuzená manželka. Našel by mezi nimi jedinou položku, již bych pro Thovtův svitek nedokázal obětovat? Pochyboval. „Přijímám!“

Zjevení bledlo, vytrácelo se, nakonec je pohltily šedavě prašné stíny, zato šupinatí vyslanci nekonečné noci zůstali. Obtočili kralevicův krk, šplhali mu po hlavě, klouzali po čele i nosu, děsili ho nepřirozenou plynulostí smrtících pohybů. Chamuaset neviděl, neslyšel, necítil, nedýchal. Zdálo se mu, že ho nejohavnější ze zdejších temných tvorů pozřel a leptá mu mozek žíravými šťávami, když vtom se k němu z chodby – jako zázrakem – donesly šeptané modlitby podkreslené rytmickým drkotáním zubů.

„Mám-li vyplnit tvé přání, Ahuro, musíš mě nejprve propustit!“ zasípal.

Sotva to vyřkl, shledal, že stojí sám uprostřed prázdné pohřební komory. V pravé ruce třímal doutnající pochodeň, v levé vycítil povědomý dotek hlazeného papyru. Tajemná písemnost vyzařovala magickou sílu – brněla ho celá dlaň, předloktí, nakonec i paže. Čaromocné chvění pronikalo kůží, měkkou tkání i kostmi, prostupovalo kralevicovým tělem, nechalo se krevním řečištěm unášet k srdci. Nehodlal v prokleté skalní síni ztratit už ani okamžik.

„Komnatu zazděte, starou přístupovou chodbu zaplňte sutí!“ zavelel, sotva se vrátil mezi živé.

„Výsosti, Výsosti,“ jásal mistr stavitel, „nemohli jsme se tě dočkat!“

Chamuaset zpražil vlezlého snaživce pohledem. Přepjaté projevy radosti vždy přijímal s krajní nevolí, nyní znásobenou působením žíravého podsvětního jedu.

„Zatímco jsi samojediný statečně čelil temným nástrahám, dorazil na staveniště rychlý posel. Přináší zprávy od tvé překrásné choti.“

Kralevic nedbal, bez jediného slova vyrazil novou podzemní chodbou k východu, bolest v hrudním koši ho oddaně provázela. Nemohl se dočkat, až v soukromí své pracovny přinutí křečovitou levačku k vydání ukořistěného pokladu. „Moje překrásná choť by si měla počínat uvážlivěji. Nemusí mě informovat o kdejaké pitomosti.“

„Jak převelice se mýlíš, Výsosti!“ klusal za ním úslužný Seti. „Ten posel… Ostatně, všechno ti sdělí sám.“

U vchodu do skalních prostor skutečně přešlapoval netrpělivý běžec. Pohled na hřmícího, nabručeného prince ho přiměl padnout k zemi, ale nevlídně naladěný kralevic seznal projev nábožné úcty výhružným zavrčením. „Ven s tím! Na co se mám zase připravit? A zkrať to, spěchám.“

„Výsosti, bohové vyslyšeli tvé modlitby, ochránce rodiček Imhotep vám požehnal. Nepotrvá dlouho a staneš se otcem.“

„Tolik radosti najednou mě nejspíš zabije,“ poznamenal jízlivě Chamuaset. Na delší proslov se nezmohl. Z ruky svírající božský svitek se oddělilo neviditelné přísavčité chapadlo, prodralo se princovou rozbolavělou hrudí, obemklo jeho rozbušené srdce a pevně stisklo. Aniž si to uvědomil, tvář mu zkropily palčivé slzy. Dej mi, co je ve tvé domácnosti nového a sám o tom ještě nevíš…

Svíravou bolest střídalo mrazivé mravenčení, svět se roztékal v barevných šmouhách. Přidušené srdce se zmítalo zoufaleji než ptáče zaživa stažené z kůže, marně se pokoušelo prorazit hrudní koš, vzápětí je surový stisk neznámé moci v jediném okamžení rozmáčkl na krvavé cáry.

Kralevic si ještě stačil všimnout Setiho udiveného pohledu, pak ale zalapal po dechu, zavrávoral a zhroutil se k zemi. Z bezvládné levačky mu vyklouzl nenápadný papyrový svitek, který záchvěv pouštního vánku unesl hlouběji do podzemí.

Setiho kameníci by se nejspíš dušovali, že nic vzdáleně podobného věkovité písemnosti ani koutkem oka nezahlédli.

Kapitola první, v níž téměř vyjde najevo totožnost mistra Poutníka

Brno, současnost

Noc, ta černočerná babice smočená v dehtu a vyválená v havraním peří, seděla Ladě obkročmo na krku a tiskla ho lepkavými stehny. Mladá žena usínala s pocitem, že ji co chvíli udusí. Víčka jí tiskly dlaně mokvavé hnědým bahnem, bezretá ústa jí šeptem opakovala nastokrát protrpěnou hádku.

„Vůbec mě nevzrušuješ, víš?“ šveholil její světácký přítel, zatímco jí něžně hladil kolena.

„Proč spolu teda jsme?“ namítala lehce nepříčetným hlasem.

„To bys nepochopila.“

„Raději přiznej, že mě nechceš.“

„Nepřeháněj a nebuď hned hysterická, prostě mě nedokážeš vzrušit, nic víc.“

„Tak proč spolu chodíme?“

„Protože proto.“

„A proč se mnou nespíš?“ vyhrkla a byla přitom rudá jako rak.

Tomáš Povříslo si statečnosti bohužel necenil. „Vždyť jsem ti to právě řekl.“

„Co mám podle tebe udělat?“

„To bys měla sama vědět nejlíp.“

Ale Lada nevěděla. Trýznivé dialogy bez pointy jí zvolna užíraly sebevědomí i zdravý rozum. Především v noci, protože noci s ní Tomáš zásadně netrávil, odmítal se podřídit maloměstským představám o partnerském soužití. Nezáleželo mu na tom, co si jeho údajná dívka počne sama se sebou, jak se zbaví dehtové babice, která jí ze všech sil tiskne hrdlo. Nakonec se rozhodla, že onu jedovatou, víceméně bezpohlavní bytost zabije šálkem čaje z čerstvé máty, do svítání přece zbývá už jen pár hodin.

Usadila se v houpacím křesle, chladnoucí hrnek tiskla v dlaních a s jistým zadostiučiněním sledovala, jak se noční dehet rozpouští v projasněné jitřní šedi. Hrozil jim další bezmračný květnový den. Měsíc lásky v ní dříve vzbuzoval trpkost, občas ho dokonce tajně proplakala, nakonec čistě z nezbytí dospěla k jakési unavené, smířlivé odevzdanosti. Sebejistý úsvit strhl šedavý půlnoční závoj, jenž cudně halil knihovnu přecpanou neužitečnými svazky řady Psychologie pro každého. To se Lada v uplynulých letech pokoušela pochopit svého partnera. Čím urputněji se snažila, tím víc se ztrácela sama sobě.

Nadechla se osvěžující peprmintové vůně, pak přimhouřila oči. Nepotřebovala haldy moudrých příruček, aby se dozvěděla, že ji Tomáš Povříslo psychicky týrá. Přijmout tuto neveselou skutečnost však vyžadovalo nadlidskou sílu, již žádné psychologické publikace nerozdávají.

V sedm hodin ráno se svět zdál čistý a křehký jako tenkostěnná alabastrová číše. Lada nejistě promnula v prstech mobil, potom si trochu škodolibě pomyslela, že Tomáš Povříslo ještě spí. Můj milý, napsala mu, můj milý, naše hra na vztah mě unavuje. Začněme oba znovu, jinde. Tvých pár švestek nechám u domovnice. Bude lepší, když se neuvidíme. Hodně štěstí, Lada.

„Ty vážně nevíš, kdo je Jakub Poutník? Náš Jakub Poutník?“ slabikovala drobná černovláska Anna. Nechápala, jak může taková osoba vůbec existovat, natož se úspěšně vydávat za její přítelkyni. Měla o Ladě lepší mínění a nedokázala to přesvědčivě zastřít.

„Opravdu nevím. Pouč mě.“

Anna vyťukala na pult rytmus neznámého vojenského pochodu. Nacházely se v malé prodejní galerii s rozličným orientálním zbožím, již Lada provozovala na prestižní brněnské adrese – ve slavně restaurovaném Domě pánů z Lipé. „Jakub Poutník, ten fenomenální houslista! Kdysi primoval v cimbálové muzice, pak doslova přes noc dobyl evropské, možná světové koncertní síně.“

Lada s potutelným úsměvem oprášila mozaiku inspirovanou tibetskými mandalami, potom její téměř ještě dívčí dlaň přistála na mosazné hlavě sloního boha Ganéši. „Hm, vážnou hudbu poslouchám málokdy.“

„To je právě chyba!“ kárala ji černovláska, jejíž svévolný vojenský pochod zaznělo poznání výhružněji. S trochou dobré vůle by nahnal do útoku celou divizi napoleonských vojáků. „Klasika povznáší ducha, uklidňuje tělo, v téhle situaci by ti určitě pomohla.“

„Jakou konkrétní situaci myslíš?“ Lada se rozhodla brát Annu s humorem, jinak by na ni začala hlasitě ječet.

„Před chvílí ses svěřila, že se rozcházíš s Povříslem!“ namítla přítelkyně zcela nevinně.

„Áha, zranitelné opuštěné děvče si říká o lítost kamarádek?“

Annin bubnující ukazovák se zarazil. „Chtěla jsem pomoct.“

„Nepotřebuješ se náhodou jen zbavit lístku?“

„To si nezasloužím!“ bránila se pěkná brunetka. „Nemohla jsem tušit, že neznáš Jakuba Poutníka. Všichni ho znají, všichni ho obdivují. Radek obvykle dostává lístky dva, tentokrát v redakci šetřili. Mrzelo by nás, kdybysme si koncert neužili spolu, proto jsme se rozhodli, že se ho projednou vzdáme.“

„Dobře, když ti to udělá radost. Nikdy jsem na koncertě nebyla sama…“

„To přece není žádnej problém! Dneska chodí za kulturou sám kdekdo,“ ujišťovala ji honem Anna.

„Už sis to vyzkoušela?“ nadhodila Lada.

„No, po pravdě ani ne.“

„S tebou člověk hned ví, na čem je.“

„Proč jsi vlastně s Povříslem skoncovala?“

„Trochu mě škrtil,“ hlesla Lada, odhodlaná přítelkyni co nejrychleji vypoklonkovat. Neměla chuť rozebírat své niterné stavy krátce po otevírací době ani nikdy jindy.

„Promiňte, nemohl bych mluvit s majitelem tohoto obchodu?“ Do jejich neprofesionálně osobní konverzace právě vstoupila podivná obaťůžkovaná existence v divoké havajské košili.

Lada požádala kamarádku pohledem o strpení. „To jsem já. Co pro vás mohu udělat?“

„Půjdu, ať jsem včas v práci,“ skočila jí do řeči Anna, slepá a hluchá k zásadám kamarádčiny živnosti, v níž se na prvním místě za všech okolností nachází zákazník.

„Vy tu nepracujete? Ale to velká, moc velká škoda, slečno!“ zahlaholila havajská košile. „Taková krasavinec ozdobí každý obchod. Já vás bych najal hned.“

Anna mimoděk ucukla, zdálo se jí, že čte z cizincových obrovských tmavých očí pravdu o své nedávné minulosti. „Nashledanou,“ pípla poměrně krotce, potom se obrátila k Ladě. „Dnešní koncert tě určitě potěší.“

Příchozí zatím vyskládal na dřevěný pult řadu překrásných fajánsových skarabeů. „Udělám pro vás nabídku, jakou vy v životě nedostala.“

Lada se váhavě dotkla první sošky. „Ve starožitnostech se moc nevyznám. Jak vidíte, prodávám hlavně lacinější kousky z Thajska.“

„Taky z Egypta,“ přisadil si ten podivný člověk, ukazuje na stojan s vyšívanými galábíjemi. „Jeden u vás cítil jako v domě.“

„Neděláte nic nelegálního?“ ujišťovala se Lada.

„Zajistou nikoliv. Podívejte, já obstaral jsem všechny nutné permity.“ Zamával jí před očima ruličkou nepříliš důvěryhodných lejster. „Všechno je OK, charašo, v nejlepším pořádce. Pěkně jim to u vás sluší. Mám taky trochu sošek vzácných vešebtů, verrry good prrrice forrr you!“

Prohlédla si nezvaného obchodního zástupce důkladněji. Snědý, vcelku pohledný chlap menšího, zato rovnoměrného vzrůstu, příznivý dojem rušilo jen nutkání k těkavému, jaksi nespojitému pohybu. Nevydržel chvíli v klidu – přešlapoval, mnul si ruce, žmoulal cíp nemožně pestré košile, uvolňoval popruhy koženého batohu, vzápětí je zase přitahoval. Kdyby na ni nehleděl úpěnlivýma očima raněné laně, dávno by ho bez pardonu vyprovodila.

„Zaručíte mi, že se nedopouštím ničeho nezákonného?“

„C’mon!“ vyhrkl samolibě – jako doma se nejspíš cítil všude na světě. „Trocha podnikavosti vás nepoškodí. Nechám ty broučky tady do zítřka. Když nic nenastane, plácneme se?“ Lada stále váhala, Egypťan proto zalovil v bezedném zavazadle. „Přesvědčí vás, pokud přihodím něco navíc?“ Vytáhl na světlo podlouhlý aluminiový tubus.

Chtěla ho ujistit, že mu jedna další cetka nepomůže, ale lesklá kovová věc o rozměrech menšího pouzdra na sportovní diplom ji bůhvíproč zbavila výřečnosti. Než si stačila uvědomit, co dělá, ucítila ji v dlani.

„Otevřete. Prosím!“

Vstřícně odšroubovala plastové víčko. „Papyrus?“ Prodávali je po tuctech, většinou hojně pozlacené, postříbřené, vyzdobené všemožně zpotvořenými mytickými výjevy, přesně podle představ malých brněnských Móriců o starém Egyptě. Papyrus svinutý v hliníkové schráně ale nevypadal jako levná dekorace interiéru.

„Samozřejmě pravý, žádná fake, ten, eh, padělek. Mám na to doklad a taky permit k prodeji. Náramná vzácnost, slečno.“

Lada zamrkala. Neživá věc vyzařovala prapodivnou prastarou podmanivou sílu. Stačil jediný dotek, stačilo ji potěžkat v dlani. Zatmělo se jí před očima a cizí netělesný hlas jí pošeptal exotické jméno: Har-ma-chet…

„Stojí tam blahodárný zaklínadla, známý z dob Ramesse Velikýho vlády. Víte, kdo byl Ramesse, teda Ramses, ne?“ Mlel zatím prodejce, pranic se nestaraje o její zvláštní rozpoložení.

„Promiňte, zatočila se mi hlava.“ Chtěla mu pouzdro vrátit, ale nedokázala si poručit. Prostoupilo ji příjemné chvění, jaké nezažila dlouhá léta, tváře se jí zrádně nalily ruměncem.

„Domluveno?“ Tmavooký vyslanec dávno ztraceného ráje netrpělivě přešlapoval a kolébal se ze strany na stranu jako při domorodém tanci na počest boha obchodu.

„Dobře,“ hlesla. Cokoliv, jen ať mi zůstane… „Vystavím vaše skaraby. Jestli mě do zítřejšího odpoledne nezatknou, domluvíme se na dalších podmínkách.“

„Šukrán! Díky, jste dokonalá jako jitro vonivé jasmínem,“ jásal cizinec a za nekonečného přívalu vzdušných polibků vycouval na pavlač patrového obchodního domu.

Teď ještě přežít Jakuba Poutníka, pomyslela si. Vzpomínka na Annin nadurděný výraz ji na tváři vykouzlila líbezný úsměv. Ty vážně nevíš, kdo je Jakub Poutník? Náš Jakub Poutník? Začínala se těšit.

„Slečno, pomůžete nám vybrat?“ obrátila se na ni mladičká zákaznice, která se již hodnou chvíli bezradně přehrabovala v penízkových šátcích pro břišní tanečnice.

„Nechcete raději celý kostým? Dám vám na něj slevu.“

Zahradník Libor Nešpor vykazoval mizivý cit pro nepostižitelnou duši místa, jinak by si musel přiznat, že tahle zahrada může u slabších jedinců vyvolávat strašidelný dojem. Démoni, přízraky, elementálové, hejkalové, skřítci, bludičky, divé žínky, bubáci ani hastrmani panu Nešporovi naštěstí jen tak hrůzu nenahnali. Duši hledal v pneumatikách firemní dodávky nebo pod kůrou svých listnatých svěřenců. Jakkoli v tomto směru nikdy nevyvíjel usilovnější myšlenkovou činnost, z neznámého důvodu na něho působily listnáče lidštěji než jehličnany. Kdejaký smrk přitom není pichlavější než zaměstnanci finančního úřadu.

Ve věci nadpřirozených jevů si sice udělal jasno a za slabší povahu se nepovažoval, přesto sem nerad docházel po setmění. Onoho dne jej ale souhra okolností poněkud zpomalila. Vydal se na venkov k sestře vyzvednout synovce Janka, kterého slíbil vzít do učení, aby kluk taky poznal, co obnáší pořádná práce. Každý dobrý skutek musí být po zásluze potrestán, proto teď cestičku k zahradní kůlně zlatil nevítaný soumrak – jakoby na počest Liborovy velkorysosti. Zahradník sice ustavičně hartusil, nicméně v liduprázdném přítmí mu Jankova přítomnost přišla docela vhod.

„Co říkáš, strýcu Libore?“ zajímal se zvědavý osmnáctiletý chasník, samá ruka samá noha, jehož účes nápadně připomínal vrabčí hnízdo.

Zahradník mu uštědřil náznak výchovného štulce. „Zadřel jsem si s tebou pěknou třísku, kluku. Kdo je zvědavý, bude brzo starý. Fofrem posekej a pohnoj trávník, já obhlédnu jezírko.“

Janek dle strýcova návodu odemkl kůlnu, probleskl do nebeského purpuru bělavou elektrickou zářivkou, poté vyprostil sekací stroj nadmíru hrozivého vzezření. Libor se mezitím kochal pohledem na křehké květy žlutých kosatců a narůžovělé bergénie, jejichž barevný souzvuk co nevidět doplní smetanový ornament tužebníků. Zahrada je pravda trochu opuštěná, ale jinak krásná. Zvláštní osiřelost jí nakonec dodává na kouzlu. Pan Nešpor polaskal očima dva rozsochaté buky – prý zůstaly na výslovné přání majitele. Rád by mu za to někdy vyjádřil sympatie, jeho kompetence však končily v uzamykatelném, starosvětsky půvabném skleníku.

„A strýcu Libore,“ nedal pokoj synovec, „proč je to tady takové opuštěné?“

„Jestli hned nepůjdeš po své práci, odvezu tě šupem k mamce do Tvrdonic. Ať si s tebou dělá, co chce!“ vrčel zahradník, potom ho napadlo, že to s bandurskou trochu přehání. „Víš, synku, dělám tady, co dům změnil majitele. Nové panstvo se rozhodlo opravovat jako o život. Máš v tej kysně dosť benzínu?“

Janek kývl.

„Pamatuju tuhle zahradu zarostlou akátím, bezem a kopřivama. Úplná džungla. Sestavil sem likvidační četu a skorem jsem se přitem bál. Šlo nás do teho šest, tři chlapi s křovinořezem, tři s mačetama. A teď včíl? Však vidíš – anglický trávník, sypané cestičky, vodotrysk, jezírko, ibišky, oleandry, fíkovníky, kdoulovce a magnólie. Všecko moja zásluha. Co nějaký architekt, ten si toho může navymýšlet! Ale výsledek vždycky závisí na zahradníkovi. Pamatuj si to.“

Jan vážně pohnul bradou. „Mamka vždycky říká, že jsi kabrňák, strýcu.“

„Ba,“ Libor významně pozvedl ukazovák, „víš, co mi ta krása vzala času? Ale nikdy, nikdy sem přitem neviděl nikeho z domu.“

Z klukova zasmušilého výrazu se dalo soudit, že se v něm vštěpovaná úcta k autoritě sváří s nedůvěrou. „Ani stín?“

„No, někdy,“ pan zahradník se dopustil dramatické pauzy, „někdy, hlavně takhle za setmění, idou z domu slyšet housle nebo klavír, klasika či co. Prd tomu rozumím, podle mě hrajou jako kočičáci. Neposlouchal bych je ani zadarmo.“

Janek se poškrábal ve vrabčím hnízdě. Vážná hudba ho zajímala méně než předloňský sníh.

Libor Nešpor bezděčně potřásl hlavou. „Všimni si těch vysokých oken, mají věčně zatažené závěsy. Párkrát jsem se snažil nakouknout, ale je vidět jenom modrá tma, jinak nic. Stejně mě víc zajímají buky, jilmy nebo tyhle čínské třešně. Čas od času taky z domu vyráží tmavý auto, asi Renault.“

Sotva domluvil, vrata podzemní garáže se nehlučně otevřela a z tmavého suterénu vystartovalo cosi nízkého, aerodynamického, stříbrného a rychlého. Než se ti dva z nenadálého úkazu vzpamatovali, prohnalo se to po příjezdové cestě lemované ptačím zobem, vzápětí to zmizelo v brněnských ulicích.

„Ty vole!“ vydechl Janek. Jen s ohledem na strýce neužil výrazu o poznání jadrnějšího, přesto obdržel další náznak výchovného štulce. „Strýcu, totok nebyl pitomý Renault, ale normální J-a-g-u-á-r!“

„No co?“ podotkl netečně Libor, odolnější vůči světskému pozlátku. „Nejspíš si polepšili. Maž konečně posekat tu trávu!“

Kapitola druhá, která uvede na scénu pár dalších hrdinů

„Heslo!“ vítal volookého Egypťana reproduktor domácího telefonu u venkovních dveří velkolepé rezidence na Masarykově třídě.

„Renfield,“ odtušil rtuťovitý člověk v havajské košili.

„Pojďte nahoru!“

Příchozí špatně snášel klientův panovačný hlas i povýšené způsoby, ale jejich krátkodobá spolupráce se naštěstí chýlila k úspěšnému konci, takže do druhého patra vyběhl bezmála radostně. Mohl sice užít pohodlné zdviže, to by ovšem nesměl trpět vrozeným odporem k výtahům. Recepční, nějaká Hilda, jej uvedla do luxusní kanceláře, vybavené honosným dřevěným nábytkem a drahou počítačovou technikou.

Za rozlehlým (střídmější slovo skutečně nepřicházelo v úvahu) stolem trůnil vyšší, hranatý muž neurčitého věku. Ustupující kštici nosil vzorně přistřiženou a velkoryse ošetřenou brilantinou, jeho úzká očka, obrostlá záhyby růžového masa, zírala na svět zpoza zlatých brýlí konzervativního tvaru, pod nosem si pěstil mohutný husarský knír. Egypťan měl k hustým knírům přibližně stejný poměr jako k výtahům či zbytnělému sebevědomí, o to větší radost mu teď působil zdárně završený úkol.

„Mission completed, šéfe. Abych to řekl hezky česky,“ oznámil.

„Předal jsi brouky i papyrus?“

„To se ví. Ani moc necukala.“ Zákazníkův knír Egypťana proti jeho vůli i vkusu zvráceně přitahoval. Zdaleka ne poprvé ho napadlo, není-li falešný. Pravda, znal lysatce obdařené úctyhodným vousem, ale stejně… „Skočila přes to,“ dodal snaživě.

„Přes co skočila? Ach tak, chtěl jste říci, že vám na to skočila!“ opravil ho kníratý klient. „Pochlubila se Anně?“

Volooký se ošil. „Té pěkné brunetce? Zatím ne, ale podle mě je to jen otázka časem.“

„Skvělé!“ Rozložitý klient neobratně uchopil křehké zlaté obroučky do tlustých prstů – brýle se mu zamlžily nadšením –, aby je otřel antistatickým klůckem. „Zasloužíte odměnu.“

„Bál jsem, že to neřeknete.“

„Možná bych měl počkat, až bude ruka v rukávě.“

„Prosím?“

„Až bude po všem.“

„Pochopte, zlomil jsem pro vás zákony několika zemí, dopustil se krádeže i toho smuggling, pašování. Vůbec nevím, jestli se někdy vrátím v Cairo. Já dohodu splnil, teď je vaše řada.“

Ruka, stejně předimenzovaná a blahobytná jako zbytek růžového těla, odložila optickou korekci a vnořila se do pootevřené zásuvky. Po chvíli marného šátrání vyložila na stůl eso – letenku do Thajska.

Rtuťovitý Egypťan spokojeně kývl.

„Užijte si všech radostí Orientu, dopřejte si masáž, koupejte se v moři, projeďte se na slonech, navštěvujte poustevníky. Čekají vás nezapomenutelné zážitky.“

Letenka plynule vklouzla do bezpečnostní kapsičky na podloudníkově hrudi. „Uctivé díky, šéfe.“

Ohlásila se Hilda. „Nerada ruším, pane Neuere, ale přišly ty lístky.“

„Na Poutníka?“

„Ovšem, jak jste si přál.“

„Nechte je tady a vyprovoďte pana Júsufa. Pro dnešek máte volno.“

V pokročilém soumraku Brno působilo trochu rozostřeně, ale kandidát nezapomenutelných zážitků si změn v okolním vzduchu nevšímal. Užuž se viděl na hebké písečné pláži v náručí poddajných krásek exotičtějších než on sám. Nepostřehl, kdy podvečerní opar zhoustl, kdy se mu nalepil na kůži a dávivě mu sevřel krk. Marně kolem sebe tloukl a kopal, marně se dovolával pomoci. Beztvará síla mu vyrazila dech, tiskla ho, svírala, škrtila, nebylo před ní úniku. Než rtuťovitý pan Júsuf vydechl naposledy, zahřměl mu v uších hrdelní hlas: „Zrádce! Bohové podsvětí s tebou naloží po zásluze.“

Koleno žurnalisty Radka Musila v pravidelných intervalech nadnášelo kulatý stolek divadelní vinárny Bohéma, situované v přízemí Janáčkovy opery. Majitel vibrující končetiny popíjel Mattoniho minerálku s citronem a upíral zrak k rušné Rooseveltově ulici, od níž ho dělila dlouhá skleněná okna – jak si stačil všimnout, dosti dlouho nemytá. Zpocenou rukou co chvíli zabloudil do příruční brašny, aby se bůhví pokolikáté ujistil, zda nevyrazil na lov bez bloku, tužky, diktafonu nebo mrňavého digitálního fotoaparátu. Neposedával v Bohémě bez příčiny, jeho chlebodárce projevil zájem o rozhovor s mistrem Poutníkem. Maestro sám se následně telefonicky zavázal, že interview poskytne hodinu před představením.

Novinář se nejistě zadíval na hodinky. Pět minut po sedmé a Jakub nikde. Neurotické koleno se rozkmitalo o poznání rychleji. Vydavatelství Moravských listů Radka postavilo do situace, již se nezdráhal označit za rozpačitou, ne-li přímo za blbou. Jakuba Poutníka znal z doby, kdy vyhrával s dědinskou cimbálkou, párkrát se spolu dokonce opili. Pak Jakub na nějakou dobu beze stopy zmizel, aby vzápětí rozzářil brněnskou hudební scénu až zvráceně oslnivou virtuositou. V novém životě se spolu dosud nesetkali, proto Radek v duchu řešil dilema, jak houslového poloboha oslovovat. Mistře? Jakube? Pane Poutníku? Ani tykání mu nešlo přes pysky stejně nenuceně jako kdysi.

Zjistil, že hodnou chvíli hledí přes ulici na fasádu obchodu s hudebními nástroji, aniž by ji vnímal. Z rozjímání ho vytrhlo svižné zazurčení tramvaje, potom mezi chvátajícími osobními vozy probleskl stříbrný stroj britské provenience, který dříve okouzlil zahradnického učně Janka, za malý okamžik před Radkem stanul Jakub Poutník v celé kráse. Na skleněné ploše za mistrovými zády doznívaly poslední takty smrákání – noc vzala město do náruče a něžně je kolébala ke spánku.

Novinář bezmyšlenkovitě povstal a natáhl ruku. „Vítejte v Brně, mistře!“ Dilema se vyřešilo.

Houslista se náznakem usmál na znamení, že Radkovu společenskou hru přijímá, pak usedl na protější židli. Změnil se, nebo ho změnili druzí – očividně si ho vzala do parády početná družina osobních trenérů, vizážistů, stylistů, módních poradců a podobných darmožroutů, bez nichž se žádná hvězda dbalá své cti neobejde. Z podsaditého moravského šohaje vyrostl mrštný dravec, samý sval a šlacha. Dlouhé černé vlasy si dal odborně zaplést do rastafariánských copánků, které vhodně doladil indickou etnickou košilí protkanou kovovými vlákny. Z někdejšího Jakuba Poutníka zůstaly snad jen nápadně fialkové oči, v nichž teď co chvíli stříbrně řinčely tramvaje.

Závratná kariéra dělá s člověkem divy, pomyslel si Radek, když se – tentokrát naostro – pokoušel vylovit z brašny poznámkový blok a diktafon. Ovšem v případě mistra Poutníka nešlo jen o nápadnou proměnu zevnějšku. Vyzařoval potlačovanou ostražitost, přemáhaný nepokoj nebo snad kontrolovanou zběsilost. Radek se v lidech nikdy dobře nevyznal, byť si často namlouval opak. Jakubovo nové fluidum nedokázal ani určit, ani pojmenovat, ale běhal mu z něho mráz po zádech.

Houslista zřejmě tušil, jakým znepokojivým kouzlem jeho přítomnost působí na řadové spoluobčany. Velkoryse počkal, až se novinář vzpamatuje, teprve potom ho hlasem hebčím než aksamit vyzval: „Začneme? Nemám moc času.“

Oslovený se zachvěl, ale rychle se opanoval a snaživě stiskl tlačítko diktafonu. „Ve vší stručnosti, mistře. Kariéru jste zahájil v různých dětských folklorních souborech, později jste povýšil na prvního houslistu oblíbené cimbálové muziky Kytica. Přibližně rok po vás nebylo ani vidu ani slechu, ale když jste se vynořil ze zapomnění, podařilo se vám pokořit brněnská, pražská, posléze vídeňská a evropská koncertní podia. Nechcete čtenářům naznačit, co se dělo v mezidobí?“

Jakub se sladce usmál. „Cvičil jsem.“

Radek nestál o pověst neurotika, proto s vypětím všech sil ukáznil neposedné koleno. „Totéž patrně doporučíte i dalším adeptům hvězdné kariéry.“

„Zajisté.“

Žurnalista se dlouze nadechl. „Mistře, hrál jste – namátkou – ve Španělsku, Británii či Skandinávii, obdivují vás až v Petrohradě. Jak se vám bude po mezinárodních zkušenostech koncertovat v Brně?“

„Těším se. Moji Brňané mi přece rozumějí.“

„Hodláte se zdržet?“

„Rád bych, přinejmenším do natočení dalšího alba.“

„To je jistě skvělá zpráva pro všechny vaše fanoušky. Sdělíte nám něco víc?“

„Ovšem, vybral jsem pár pěkných skladeb od Čajkovského.“

Radek poposedl. „Pokud si dobře vzpomínám, nedávno jste nahrál velký houslový koncert téhož skladatele.“

„Snad proto, že Čajkovského není nikdy dost.“

„Máte slabost pro slovanské tvůrce?“

„Nepochybně. Můj dědeček chodil do Sokola.“

Mistr se zjevně skvěle bavil, zatímco Radka hrozil trefit šlak. Jak z tohohle uvařím celostránkový rozhovor pro nedělní přílohu? lamentoval. Sklouzl zrakem k podlouhlému pouzdru na Jakubově klíně. „Prý vlastníte několik nesmírně cenných historických nástrojů. Prozradíte, na který hrajete nejraději?“

Virtuosův tajnůstkářský úsměv nemohl být líbeznější. „Neprozradím.“

„Co si může veleúspěšný interpret přát víc?“

„Zůstat veleúspěšným interpretem.“

„A dívky, ženy, rodina, děti? Promiňte mi tu smělost, kolik vám je?“

„Sedmadvacet?“ Jakub náhle působil trochu nejistě. „Pokládal jsem vás za seriózního novináře.“

„Odpusťte,“ kál se falešně Radek, vychutnávaje si prchavé vítězství (Dostal jsem mistra do rozpaků!). „Prostě mě to láká. Žijete jen hudbou a pro hudbu?“

„Nic jiného přece nemá smysl.“

„Housle přitom provází pověst erotického nástroje…“

Mistrův bledý prst se snesl na tlačítko nahrávacího strojku. „To stačí, Radku. Dnes nějak nejsi ve formě. Nechceš objednat panáka? Zdá se, že ho potřebuješ. Tvůj čas vypršel. Napiš si, co chceš, ale vyhni se všemu osobnímu. Jinak budu nespokojen.“

Tentokrát při houslistově úsměvu tuhla krev v žilách. Novinář měl co dělat, aby hlasitě nezařval hrůzou. Bílá, skoro průsvitná kůže, jiskrné oči, pružné pohyby sebejistého predátora, kdepak už tohle viděl? Jakub se choval jako tvor, který stojí na vyšším stupni potravního řetězce. Než si Radek vše srovnal v hlavě, pohltilo houslového mistra tmavé služební schodiště spojující Bohému s brněnskou první scénou.

Lada opouštěla Dům pánů z Lipé ve střízlivých ramínkových šatech vínové barvy, obnažený dekolt zahalila krémově zlatým šálem. Obojí zapůjčila v sousedním butiku, zástavou majitelce dočasně přenechala mosazného Ganéšu v naději, že jí moudrý bůh marnivý poklesek odpustí.

Kabelka nevypadala příliš společensky, ale ladila s kašmírovým šálem, navíc dokázala pojmout aluminiové pouzdro tajemného obsahu. Z neznámého důvodu se od podstrčeného papyru nedokázala odloučit, brala ho s sebou dokonce i na toaletu. Podivný rtuťovitý překupník sice mlel cosi o časech Ramesse Velikého, ale příliš mu nevěřila. Opravdový artefakt by jí nikdo nesvěřil, dozajista půjde o kvalitní padělek…

Uvědomila si, že zná osobu, která jí vytrhne trn z paty. Její všetečná kamarádka Anna přece vystudovala dějiny umění, a pokud právě nevnucuje lidem lístky na koncert Jakuba Poutníka, pečuje o nevelkou sbírku starověkého umění v Moravské galerii.

Lada se usmála. Mistrova pověst v ní začínala vzbuzovat cosi vzdáleně podobného příjemnému rozechvění. A proč ne, když už mě teď nepoutá Povříslo… Povříslo, který by Poutníka přísně rozebral, zkritizoval a vzápětí zavrhl. Pod jeho hroší kůži žádná krása nepronikla.

Utajila povzdech, pak vyrazila vzhůru po pěší zóně. Úderem sedmé Brno zmrtvělo, ochablo, stáhlo se do sebe. V ulicích zůstalo jen pár ztracených turistů, frekventanti vyhlášených kaváren, tlupa hulákajících skinheadů, bezdomovci, hloučky milovníků kultury nebo pár spoře oděných žen, jimž právě začínala pracovní doba. Lada si mimoděk přitáhla kabelku. Nikoliv z obavy o vlastní bezpečí, neskrývala v zavazadle kapesní nožík ani pepřový sprej, jen nutně potřebovala osobní kontakt se svěřeným papyrem.

Povědomé ulice se změnily k nepoznání. Soumrak, nebo snad jiné optické kouzlo, potáhl fasády, výlohy i dláždění tenkou světélkující vrstvou. Přísnou věž gotického kostela Svatého Jakuba obklopila měňavá paprsčitá aura. Lada vnímavě přimhouřila oči, a když zjistila, že má přinejmenším půl hodinky k dobru, dychtivě vstoupila do zvoucího kamenného trojlodí. Zdejší přítmí nabízelo osobě zmítané smutkem, vztekem i podivným rozechvěním vítanou příležitost k rozjímání. Nepatřila žádné církvi, přesto intenzivně toužila po osobní neokázalé zbožnosti. Snad se potřebovala upnout k něčemu vyššímu, alespoň chvíli zapomenout na nezbytný neutuchající boj o mrzký výdělek.

Svatojakubský kostel si zamilovala pro umírněnou kamennou strohost odlehčenou bohabojnou klenbou, jejíž nebeské vzepětí dávno udusily okolní měšťanské domy. Štíhlá, goticky lomená okna propustila asi tolik světla, jako dlaně spojené k modlitbě nad plápolavou svíčkou. Bylo po večerní, město usínalo, s ním odcházely do říše snů i jeho svatostánky. Lada cudně skryla obnažená ramena kašmírovým šálem, pak se usadila v zadní lavici. Soumračné rozjímání s ní sdílelo pár věřících, věkovitá jeptiška a zanedbaný mladík, který boží pomoc nepochybně potřeboval. Všichni vespolek se snažili nevnímat cizokrajnou cestovatelku v křiklavém značkovém oděvu, obtěžkanou obrovitým fotoaparátem.

Lada stočila zrak k oltáři. Vyrůstal z kněžiště jako členitá gotická věž a nořil se do sivého, opaleskujícího oparu, z nějž vystupovaly jen štíhlé postavy andělů. Jejich křídla se nadpozemsky chvěla, až dívku jímala závrať. Najednou vůbec nic nevážila, lehce se vznášela trojlodím, plula blíž a blíž k nepopsatelně vznešeným astrálním bytostem… Vtom ji strhlo k zemi nevlídné zapraskání nepoddajného dřeva. Někdo otevřel kostelní dveře. Následovaly kroky – měkké, tlumené, rozhodné, patřily spíš šelmě než lidské bytosti. Ráda by se byla otočila, stud byl naštěstí silnější než zvědavost, ale i ta si nakonec přišla na své.

Příchozí se vydal uličkou mezi lavicemi přímo ke kněžišti, takže si Lada všimla orlího nosu, delších, lehce zvlněných tmavých vlasů a především nápadně pichlavých zelených očí, před kterými musela kapitulovat i svatojakubská šerá mlha. Na mladíka odhadem ne více než pětadvacetiletého se ten člověk choval nepřiměřeně pokorně. V uctivé vzdálenosti od oltáře se svezl na kolena, několikrát se pokřižoval, potom se dotkl čelem dláždění, jehož matně lesklá černobílá plocha připomínala ledovou šachovnici. Vypadal jako vyslanec dávno zašlých dob nebo jako polský turista a zjevně ho vůbec nenapadlo, že by jeho výstřední chování mohlo upoutat něčí pozornost. Po chvíli vstal, aby se jako duch vytratil v prostoru za oltářem.

Když jí sešel z očí, mimoděk křečovitě stiskla tubus s podstrčeným papyrem, vzápětí hříšnou ruku z kabelky kajícně vyprostila. Udivilo ji, kolik k tomu potřebuje sebekázně. Dlaň pálila, jako by ji přidržela nad horkou párou, zato podlouhlá schrána mihotavě pulzovala v souzvuku s andělskými křídly. Posvátná místa vdechla papyru zázračný život. Zjitřená Lada se rozhodla pro taktický ústup, rozjímavý interiér ji začínal děsit. Ztěžka se zvedla, zvolna couvala ke dveřím, vtom o něco zavadila.

„Promiňte,“ zazvonil jí v uších mladistvý hlas.

Střelhbitě se otočila. Jak se ukázalo, málem by plnou vahou vrazila do vyššího plavovlasého muže. Bůhvíproč ji nejprve upoutalo sako z vínového sametu, teprve potom oči černé jako eben napuštěný tmavou pryskyřicí a nepravděpodobná zlatě kučeravá hříva. „Nezranila jsem vás?“

„Ani v nejmenším. Jen jsem se bál o vaše bezpečí.“

Zrudla. „Nezlobte se, nechtěla jsem.“

„Opravdu se vůbec nic nestalo.“ Plavovlasý návštěvník kostela nasadil tajnůstkářský úsměv, naznačil úklonu, pak pokračoval v ledabylé prohlídce bočních kaplí.

Lada si zimomřivě přitáhla kašmírový šál, ale úleva se dostavila teprve na čerstvém vzduchu. Příliš mnoho mystiky a nebezpečných krasavců najednou, pomyslela si. Koncert Jakuba Poutníka nemůže vyznít znepokojivěji. A Povříslo? V duchu mu přisoudila podobu konopné oprátky, pak si představila, jak ten hrubý provaz pečlivě a s velkou chutí rozebírá na tenká vlákna, stříhá je na malé kousky, odhazuje a zadupává do prachu.

Chór kostela svatého Jakuba staršího skrývá skvost pozdně barokního sochařství – náhrobek plukovníka Louise Raduita de Souches, toho Francouze, hugenota, nebo též fexta, který za třicetileté války po šestnáct týdnů úspěšně bránil Brno před švédským vojskem. To se ovšem psal rok 1645, čas dospívání pokorného mladého muže, jehož nepokrytá zbožnost před okamžikem vyvedla z míry rozjímající dívku Ladu.

Tmavovlasý mladík v dokonalém černém obleku z britského zakázkového krejčovství se narodil na rozhraní dvou věků – středověké tmářství poznal stejně dobře jako karteziánskou skepsi. Sudičky mu přiřkly úděl věčného poutníka mezi světem živých a mrtvých, proto mohl už po tři staletí vzhlížet k čackému francouzskému plukovníkovi jako k nepřekonatelnému vzoru, nebo jako k nostalgické vzpomínce na svá něžně rozháraná nedospělá léta. Romantický pel de Souchesovy osobnosti nabýval na hutnosti zejména v takřečené postmoderní době, kdy se neshody neřešily taseným kordem, nýbrž stisknutím příhodného tlačítka.

Příchozí podle zažitého zvyku uložil na mramorový podstavec rudou růži, pak dojatě vzhlédl k bronzové tváři oplývající veškerou tragikou odcházejícího baroka. Toho večera nenavštívil rekovu hrobku z obvyklých sentimentálních pohnutek, přivábilo jej překvapivé pozvání, náporu sladkobolných vzpomínek se nicméně neubránil. Než do nich hlouběji zabředl, zastudil ho na tváři vláčný polibek.

„Nečekal bych, že si se mnou smluvíš schůzku v katolickém svatostánku, Lucie,“ oslovil muže ve vínovém sametu, který právě rovněž dospěl na místo určení. „Posledních pár dnů nejsi ve své kůži.“

Lucius, ten vyšší, tmavooký, plavovlasý, nádavkem nápadně pohledný, se jízlivě usmál. „Náš romanticky odtažitý Alexander postřehl můj špatný rozmar? To nejspíš nevyjdu z údivu. Víš co, drahý? Dlouho mi připadáš poněkud nezúčastněný. Pozoruješ, zapisuješ, ale nežiješ.“

„Přísně vzato,“ opravil ho Alexander, „z nás čtyř doopravdy nežije nikdo. Jsme přece nemrtví. Tak chutě ven s tím! Co tě trápí? Svatý Jakub je patronem poutníků i Poutníka. Přišel sis postěžovat na jistého houslistu a jeho zálibu v okázalém přepychu?“

Lucius popuzeně zavrčel. „Jakub má, co chtěl. Přinejmenším si to myslí. Nač mu kazit příjemnou iluzi?“

„Žádný upír na sebe nesmí zbytečně upozorňovat.“

Plavovlasý jen velkoryse mávl rukou. „Ne, drahý, moje starosti jsou úplně jiného druhu.“

Alexander si přítele soustředěně změřil. Poprvé za tři století vyzařoval bytostné znepokojení, ba dokonce živočišný strach. Když mu konejšivě sklouzl rukou po předloktí, zjistil, že se celý nezvladatelně chvěje. U sta hromů, on se snad vážně bojí!

„Proto jsem zvolil katolický kostel. Říkal jsem si, že se sem neodváží,“ hlesl Lucius.

„Nějak to nestíhám,“ připustil jeho druh.

„Poslyš, příteli, věříš na duchy?“

„Ovšem!“

„Viděl jsi někdy nějakého?“

„Spíš cítil. Znáš to – ochladí se vzduch, plamínek svíčky se z ničeho nic rozkmitá, v úplném bezvětří se pohne záclona, ozvou se kroky, kdosi neviditelný ti dýchá na záda…“

„Já nežertuju, Alexandře!“

Oslovenému ztuhl úsměv na rtech.

„Bloudím po světě téměř dva tisíce let, vytušil jsem kdejakou nadpřirozenou přítomnost, ale nikdy, opakuju, nikdy jsem se s opravdovým duchem nesetkal. Tím myslím skutečného ducha, ne zásvětní zrcadlový odraz.“ Lucius upřel zrak do žalující tváře zvěčnělého francouzského hrdiny. „Až donedávna.“

Alexander zbystřil. V mléčném přítmí se ozvalo tichounké kovové cinkání. Přicházelo bůhví odkud, snad z jiné dimenze, snad z jiného věku.

„Vypadal jako bytost utkaná z mlhy a světla, jeho průsvitné rysy vstřebávaly všechny okolní barvy,“ pokračoval ten druhý. Aniž si to uvědomil, mimoděk přešel do rychlé, téměř nesrozumitelné lidové latiny. „Zůstával nehybný, přesto se co chvíli měnil. Mohl na sebe vzít jakoukoliv podobu, ale vybral si tvář mého milence Harmachise.“

Alexander se úlevně pousmál. „Potom se nemáš čeho bát. Harmachise jsi miloval, on ti oplácel stejným citem. Pokud se rozhodl vrátit…“

„Zbožňoval jsem ho a v tom to právě vězí!“ skočil mu do řeči Lucius. „Miloval jsem Harmachise naivní, bezmeznou, nedospělou láskou. Jen kvůli němu se ze mě stal vykleštěný tulák věčností, zavržený živými, nepřijatý mezi mrtvé.“

„Přeháníš, carissime!“ Alexander nevěřil vlastním uším. Nespočítal by, kolikrát ho nelítostný upír Lucius plísnil za sebemenší projev nemrtvé chandry. Teď jí sám podléhá.

„Dávno jsem ho oplakal, poslal jsem na onen svět pár hnusných lotrů, zvykl si na jeho nepřítomnost i neexistenci. Dva tisíce let se ve vší tichosti držel na druhém břehu. Proč se mi zjevil právě teď? Nevím, co ho přivedlo, to mě děsí.“

„Nepleteš se?“

Lucius si tazatele změřil jako učitel chybujícího prvňáčka. „Mluvíme o egyptském veleknězi a divotvůrci, drahý. Smrt takové osobnosti nemusí znamenat nezvratný konec.“

„Omlouvám se, Isidin zasvěcenče. Co budeme dělat?“

„Dokud mě neosloví, dokud neprozradí, co chce, zůstáváme bezmocní.“

Alexander se otřásl. Upír, to jest nemrtvá a prakticky nezranitelná bytost, se vesměs považuje za svrchovaného pána situace. Vybočení bývají vzácná, vzrušující – a nebezpečná.

Lucius nespouštěl zrak z bronzové tváře chrabrého ochránce města Brna. „Jsme sami? Nikdo nás nesleduje? Vrazil jsem do nějaké dívky…“

Alexander vzal služebně staršího přítele kolem ramen. „Dokonale sami, můj milý. Žádný strach, nevypočitatelná královna nemrtvých hnije na dně nějaké španělské rokle. Musíme jít, čeká nás Jakubův koncert. Nenechal bych si ho ujít za nic na světě. Možná přijde i Viola, byť se nás poslední dobou straní. Třeba taky bojuje s přízraky.“

Plavovlasý ho probodl očima. „V jejím případě bych na duchy nesázel, spíš na lásku.“

„Tím hůř pro ni. Půjdeme?“

Kapitola třetí, v níž dojde na koncert

Upírka Viola rozrážela hloučky vyšňořených snobů ve foyer Janáčkova divadla jako mořská panna zasazená do přídě zámořské galeony s nákladem aztéckého zlata. Její výrazné ženské přednosti halily šaty lehčí než pírko a lesklejší než rybí šupiny, rozevláté rusé vlasy a jiskrné zelenohnědé oči pak přispívaly k dojmu, že se ona mírumilovná mořská víla co nevidět promění v divokou bakchantku, schopnou rozsápat člověka holýma rukama.

Násilí se Viole příčilo, toho večera by přesto nejraději zakroutila krkem všem šťastně zamilovaným párům v Brně, na Moravě, ve Slezsku, nejlépe na celém světě. Stačil jeden pohled na velký plakát Jakuba Poutníka, puntičkářsky vyladěný do odstínu mistrových fialkových očí. Fenomenální houslista po roce opět doma… Ten se má rád, pomyslela si. Vzápětí se opravila: Sper to ďas, všichni ho máme rádi, i když nám oplácí shovívavou lhostejností. Po tváři jí přelétl náznak úsměvu. Dvořákova hudba stojí za trochu sladkobolné trýzně, o Čajkovském ani nemluvě. Houslové koncerty obou velikánů měl totiž mistr onoho májového večera příhodně na programu.

Její dva společníci ještě nedorazili, přesto bez velkého otálení zamířila přímo do plyšového bezpečí lóže ve druhém pořadí vlevo. Rusovlásčin nápadně luzný zjev provázely pohledy plné obdivu, který se podle vkusu a pohlavní příslušnosti snoubil tu se závistí, tu se strachem. Usedla na své oblíbené místo – měla ráda krytá záda a zároveň slušný přehled o dění v hledišti. Tlumeně osvětlená síň, podstatně příjemnější než jásavě blýskavé předsálí, zatím zela prázdnotou, obřadné vzývání pohanských bohů hudby započne za dlouhých dvacet minut. Zámožnější konzumenti vysoké kultury využili volné chvíle k občerstvení u baru, ostatní nejspíš teprve spěchali z práce, upírka Viola nicméně nespouštěla zrak z houstnoucího okolního dění.

Do třetí řady právě nesměle vcupitala dívka, snad raději mladá žena, ve vínových šatech, kolem ramen si zimomřivě přidržovala zlatavý kašmírový šál. Působila osaměle, ztraceně a nesmírně zranitelně. Sedadla za jejími zády obsadila dvojice přísných pánů poněkud pokročilejšího věku, zato zcela bezchybného zevnějšku.

„Prý málem nedokončil konzervatoř,“ bručel první, nápadný nesmlouvavou vizáží římského republikánského zákonodárce, „raději primoval v jakési cimbálové muzice.“

„Zázrak, že se takhle vyšvihl,“ přisadil si jeho společník a na čele mu naskočila beethovenovská vráska. „Kdybychom měli Poutníků víc, JAMU půjde žebrotou.“

„Dovolte, pánové, vložil se do rozhovoru statný růžovolící čtyřicátník, který přivedl na koncert své dospívající ratolesti. „Nebyla to jen tak nějaká cimbálka, ale Kytica. Maestro si s náma občas ještě rád zaprimášuje!“

„A vy jste kdo, že jsem tak smělý?“ Novodobé vtělení Catona Staršího smetlo plachou námitku z povrchu zemského stejně nekompromisně jako jeho římský předobraz Kartágo.

„Já? Její umělecký vedoucí! Ticho, děcka, za chvílu to začne.“

Viola se báječně bavila, lidské hemžení rychle vyléčilo nutkání k plačtivé sebelítosti. Zanedlouho do hlediště jako pomyslná třešnička na dortu vtančila malá, velmi kyprá paní vměstnaná do rudých elastických šatů. Podobnost s gumovým míčkem ještě umocnily diblíkovsky pružné pohyby, při každém zachvění sádelnatých záhybů pak radostně provolávala: „On je božský! On je přece božský!“ Za veselou paní stísněně kráčel vysoký, šlachovitý a zcela rezervovaný manžel. Netečným pohledem se marně snažil všechny přesvědčit, že s tou šílenou ženskou nemá nic, ale vůbec nic společného.

Třetí zvonění dolehlo do auditoria jen jako ozvěna vzdáleného hřmění. Viola ze zvyku pohlédla na levé zápěstí, na kterém už několik let nenosila hodinky. Kde ti dva prevíti vězí? Oba se pyšnili řadou zajímavých nectností, nedochvilnost k nim ovšem nikdy nepatřila. Rozptýlil ji pohled do protější lóže, do níž právě vplouvaly dvě nadměrně luxusní krasavice. Pohotově přiložila k očím divadelní kukátko. Ve skutečnosti je nepotřebovala, jen pomáhalo zastřít zrádnou pronikavost upířího pohledu.

Některé věci se nemění ani po přerodu v nemrtvou bytost, Violu proto logicky nejprve zaujaly róby. Pocházely z módního domu, jehož ceny výrazně převyšovaly možnosti nejlépe situovaných Brňanů. Když dále zhodnotila dokonale nevtíravé líčení a profesionálně vypracovaný účes, mýlka se zdála vyloučena. Draze zušlechtěné krásky vyslala do pole prestižní eskortní agentura zaměřená na zahraniční klientelu.

Upírčinu domněnku záhy potvrdil příchod dvou pánů, od pohledu zákazníků. Zásadnější pozornost na sebe okamžitě strhl vousatý trpaslík v obleku od Armaniho, něco takového se totiž v Brně nevidí každý den. Viola uchváceně sledovala, jak usedá mezi profesionální krasavice, jak jeho krátké ruce kanou na jejich kolena a odvážně po nich šplhají vzhůru.

Posledního člena zvláštní společnosti předcházel obrovský knír, nepochybně nejpozoruhodnější součást jeho fyziognomie. Rusovlásce Viole se na tom člověku něco hrubě nelíbilo, ale než si své znepokojení dokázala vysvětlit, záchvěv chladnějšího vzduchu uvedl do lóže postrádaného Alexandra s Luciem.

„To je dost!“ zasyčela.

„Přece bychom tě v tom nenechali, drahá.“

„Pšt!“ sykl Alexander. „Začínáme.“

Brněnští filharmonici zaujali bojové pozice. Jedni nenápadně přenášeli váhu z nohy na nohu, druzí si upravovali partituru, třetí už se něžně chápali nástrojů. Jakub Poutník za svou krátkou dvojakou existenci rychle vypozoroval, co dělá s dychtivým davem efektně načasovaný příchod, dopřál tedy zbožňujícím posluchačům pár minut napětí, ale ani o chvíli déle. Pódium přešel s línou grácií sytého lva, byť by nejraději vyrazil svižněji než hladový gepard. Nutkavou touhu po hudbě krotil s vynaložením vpravdě nadlidské síly. Brněly ho prsty, naskakovala mu husí kůže, těšil se na první kapku přečistého zvuku jako malé děcko na malinovou zmrzlinu, po níž tak lahodně trne patro.

Od osudného podvečera, kdy se dobrovolně vyčlenil z řad prostých smrtelníků, uběhlo něco přes rok, přesto musel své věrné přesvědčit, že hudbu nevýslovné, nepopsatelné krásy vyluzují lidské prsty. Poněkud paradoxně nestál o vavříny přisouzené nemrtvému. A tak se po lidském způsobu postavil před orchestr a s pomalou, člověčí něhou přiložil k líčku housle od kremonského mistra Nicoly Amatiho, důvěrně zvané Nikolky.

Věděl, že není krásný. Ostatně, liboval si v pestřejší charakteristice – byl znepokojivý, podmanivý, taky silně návykový. Bílá záře reflektorů jiskřila v jeho fialkových očích, stékala po bledé pleti jako vodopád předjitřní rosy, pableskovala v namodralých pavučinkách podkožních žilek. Dlouhé černé vlasy si za smrtelných let vázal do ohonu, v novém životě si je dával zaplétat do rasta copánků. Nikdy nekoncertoval ve fraku, i když by mu slušel, raději se předváděl v exotických výstřelcích – toho večera v indické haleně utkané z karmínových, šafránových, purpurových a stříbrných nitek. Vypadal trochu jako hippie, trochu jako hrabě Monte Cristo nebo kapitán Jack Sparrow a náramně si to užíval.

Bouřlivé uvítání seznal neodolatelným úsměvem. Pozdvižením pravého obočí pozdravil kapelníka cimbálové muziky i několik bývalých spoluhráčů, shovívavě zaznamenal buclaté ručky napěchované do křiklavého elastanu – radostná dáma nadskakovala, šťouchala masitým loktem do svého smutného rytíře a do omrzení mu opakovala: „Vidíš? Je božský! Je přece božský!“

Potom si mistr Poutník všiml osamělé dívky. Zdálo se, že do hlediště zabloudila omylem, zlomyslnou hříčkou osudu, a teď neví, co počít. Vyzařovala nepoznané něžné kouzlo, které houslistu kromobyčejně vábilo.

Než stačil půvab zakleté samotářky beze zbytku vstřebat, vyrušil ho pohyb ve druhém pořadí. Jako vždycky, potěšil se, nejvyšší lóže vlevo. Přišli, nakonec přece jen všichni přijdou. Stočil zrak k dirigentovi, pak nenápadně kývl. Hudební mystéria mohla začít.

„Wunderschön! Herrlich!“ liboval si trpaslík v obleku od Armaniho. Hlavu rozkošnicky opíral o urostlý hrudník pronajaté krasavice, prsty jí šplhal po stehně zahaleném drahou textilií, ale jeho zrak bloudil v nepřístupných dálavách. Snad proto nebylo hned zcela zjevné, komu je velkorysá pochvala určena.

„Říkal jsem to,“ pousmál se muž s husarským knírem, někdejší klient egyptského překupníka Azíze Júsufa.

„O interpretačních kvalitách maestra Poutníka mě nemusíte přesvědčovat,“ namítl liliput. „Viděl jsem ho hrát mnohokrát, pečuji o jeho vzácné housle.“

„Vím, pane Tieffenbruckere. Těšíte se pověsti nedostižného znalce starých kremonských mistrů, proto jsem se na vás obrátil.“

„Máte konkrétní představu?“ zapředl trpaslík, zabořiv tvář hlouběji do výstřihu málomluvné eskortky.

„Vlastníte kvalitní kukátko?“

„Aber natürlich!“

„Nenápadně nahlédněte do protější lóže. Co vidíte?“

„Nic moc, je tam dost šero. Moment, tři lidé, ne, už jen dva. Muž a žena, na Moraváky dobře oblečení.“

„Správně, v jedné podstatné věci se ovšem mýlíte, Herr Tieffenbrucker.“

„Říká se mi Meister Aurel,“ opravil ho celkem vlídně houslař.

Kníratý hromotluk mávl rukou. „Zkrátka, lidé to v žádném případě nejsou.“

„Pozoruhodné, zpočátku tak působili!“ odtušil Meister Aurel.

Jeho společníka vůbec nenapadlo, že si z něho utahuje. „V tom to právě vězí. Zpočátku působí lidsky, nebo téměř lidsky všichni. Domnělá žena se jmenuje Viola, před svou proměnou se přátelila s mou bývalou snoubenkou.“

„Na jakou proměnu odkazujete?“ Trpaslíka začínala užírat obava, zda se nenechal do Brna vylákat šílencem. Ovšem na blázna byl tenhle směšně kníratý pan Helmut Neuer dosti bohatý a peníze se ve vídeňské houslařské dynastii Tieffenbruckerů vždy vysoce cenily. Často dokázaly vyvážit i drobné, řekněme, osobní zvláštnosti.

„Prohlédněte si je pořádně,“ nabádal ho zatím Neuer. „Nezdají se vám nějak nápadní? Bílá, až průsvitná pleť, pronikavé oči, kruté rty. Jsou totiž upíři, pane Tieffenbruckere!“

Meister Aurel neochotně odlepil líce od vnadných ňader a podrobil osazenstvo protější lóže důkladnější rekognoskaci. „Roztomilá pohádka. Jak to bude dál?“

„Mám důvodné podezření, že do svých řad vtáhli mistra Poutníka. Jste přední odborník, osobně ho znáte, ošetřoval jste jeho housle. Nevšiml jste si ničeho podivného?“

„Skvěle zachovaný kousek, myslím teď nástroj. Říká mu něžně – Nikolky. Pravda, tón Amatiho houslí se cení spíš pro jakousi zastřenou melancholickou čistotu než pro schopnost pokořit velkou koncertní síň, ale při dnešních ozvučovacích možnostech…“

Huňatý knír se zklamaně protáhl. „Nic víc?“

„Počkat,“ kabonil se Meister Aurel. „Jedna věc mi přece jen vrtá hlavou. Při hře ve vyšších polohách se houslisté víc potí, kyselé složení potu může na některých místech naleptat svrchní lak. U Jakubových houslí jsem se s tímto dosti běžným jevem ani jednou nesetkal.“

„A to hraje jako o život, co?“

„Skutečně zvláštní,“ pokyvoval liliput, zatímco nořil dlaň do výstřihu na zádech krásky po své pravici a šimral jí prsty po páteři.

„Buď se Jakub vůbec nepotí, nebo patří k nim,“ pokračoval ve svých vývodech Herr Neuer.

Nebo jsem naletěl slaboduchému, pomyslel si houslařský mistr Aurel Tieffenbrucker. Měl bych si ho ještě prověřit. „Co tedy plánujete?“ zeptal se snaživě neutrálním hlasem.

„Chci je usvědčit, zneškodnit a zničit! Přesně v tomhle pořadí.“

„Jak toho hodláte dosáhnout?“

„Ticho vy tam!“

Pan Neuer si důrazného napomenutí nevšímal. „Nejprve si opatřím důkazy.“ S těmi slovy něžně obemknul štíhlé šíje obou předplacených krásek. Vymínil si, aby německy neuměly ani slovo, a jejich mateřská agentura ochotně vyšla solventnímu zákazníkovi vstříc. Protože se nechaly unést Jakubovým houslovým uměním, nestačily zaznamenat, kdy se jim do krku vnořilo zvláštní dvojité bodlo. Nečekaná, prudká bolest jim na tváři vyloudila zaskočený výraz a víc už nic. Helmut věděl, co dělá. Jed jihoamerických pralesniček účinkoval během několika vteřin.

Lada nejistě složila nohy pod sedadlo, upravila si zapůjčený šál, zapřela se do měkkého polstrování, přitiskla k tělu kabelku s podvrženým papyrem, pak rozkošnicky přivřela oči. Když do úvodního zabouření orchestru poprvé zatrylkovaly housle, bolestivě zatajila dech. Netušila, že existuje tak čistá krása a chodí po světě v lidské podobě. Krása tak zraňující, že při ní srdce ustrne dojetím a potáhne se stříbřitým kovem, aby vzápětí zvonivě puklo na počest nebi, které vstoupilo do rukou jednoho výstředního houslisty.

Před koncem první věty Dvořákova velkého houslového koncertu a-moll (to se dočetla v programu) se cítila zcela pokořená. Když Jakub dospěl k usedavému Adagiu, dokázala by vstát, před očima nesmlouvavé brněnské smetánky přistoupit k podiu a nabídnout mistrovi svůj pomyslný kord.

Pěkná nespravedlnost, pomyslela si, k podmanění zástupů mu stačí pouhých pár taktů. Vnitřním zrakem užuž viděla, jak se její nehmotná bytost před Jakubem sklání a pokorně mu líbá prsty u nohou. Rázem se osvobodila od trpkých vzpomínek na Povřísla, od krutovlády rozumu, nakonec odhodila i tísnivou tělesnou schránku. Zjitřená duše jí přičarovala vzdušné prsty, které prostoupily mistrovou etnickou košilí a polaskaly ho na hrudi. Potom se k netělesným prstům přidaly rty, jež houslistu zasypaly plachými polibky jako okvětními lístky planých růží. Kdyby se Lada nebála, že se od ní nadzemská nádhera odchlípne jako kus staré omítky, dala by se do hlasitého, šťastného zpěvu.

Čas, ten bezcitný všežravec, co nesmlouvavě vymezuje běh všech pozemských věcí, směřoval koncert k velkolepému finále. Netrvalo dlouho a poslední tón zanikl v příboji nadšeného potlesku. Zatímco jásající auditorium děkovalo svému mistrovi ve stoje, Lada se nedokázala pohnout. Neprokrvené končetiny jí vypovídaly poslušnost, fialkové oči mladého houslisty z ní vysály všechnu svobodnou vůli.

A kabelka skrývající tajemný papyrus znovu neznatelně zapulzovala. Magická písemnost se zřejmě dočasně nechala ukolébat uměním, teď se znovu, urputněji hlásila o svá neznámá, zato nezadatelná práva. Lada nic nevnímala, zdálo se jí, že na ni v záblescích umělého osvětlení prší perleťové krůpěje a zalévají ji štiplavým štěstím. Smutek vyprchá, krása zůstane a bude mě navždy věnčit jako korunka posázená českými granáty…

Roztěkaný Lucius sotva vnímal Jakubův brněnský triumf. Přítomnost nevyzpytatelné starověké síly mu nedopřála klidu. Nepustila ho na krok, lepila se na něj, pronásledovala ho až do hlediště Janáčkova divadla. A proč by ne, dříve toho dne nezastavila před prahem katolického kostela, tepala v žilách dívce, s níž se tam málem srazil.

U Isidina klína, třesu se jako osika! zhrozil se. Promnul si bílou tvář, pak se zadíval do publika. Bohové olympští, ona je tady taky! Osamělá dívka seděla ve třetí řadě, ramena si zimomřivě halila kašmírovým šálem, co chvíli zabloudila dlaní k podlouhlé kabelce, již si přidržovala v klíně. Všední, trochu obnošený oděvní doplněk vydával tlumenou, lidskému oku neviditelnou záři.

Luciovi se zatočila hlava. Malátně se naklonil k Alexandrovi. „Omluvte mě.“

Na ústupu zaslechl Violin zkoumavý dotaz: „Co mu je?“

„Upíří hlad, zapomněla jsi? Náš milý Lucius zřejmě nestačil povečeřet.“ Ušlechtilý Alexander dal přednost milosrdné lži před znepokojivou pravdou.

To je od něho hezké, napadlo plavovlasého, zatímco polopříčetně vrávoral na čerstvý vzduch. Nechce Viole prozradit, že se bojím.

„Nepotřebujete něco, pane?“ Cestu mu zastoupila nebezpečně mladá uvaděčka, patrně studentka. Když si vzápětí všimla jeho zdivočelých očí, mimoděk ucukla.

Pokusil se zachránit důstojnost nonšalantním mávnutím ruky. „V pořádku, jen si musím dopřát chvíli samoty. Tahle hudba mě vždycky dostane.“

Uvaděčka se usmála. Nerada by podivínovi ve vínovém sametu poskytovala první pomoc. „Ovšem, mistr Poutník je výjimečný umělec.“

Kdyby jen to, děvenko! napadlo Lucia. Přistoupil k vysokým oknům, za kterými vlaze dýchala májová noc, a nepřítomně pozoroval svůj rozostřený odraz. Po dva tisíce let zůstával nádherně neměnný, dnešní zjitřená chvíle však dala vzniknout myšlence, jíž se dlouhá staletí úspěšně bránil. Nejsem příliš starý? Věk upírovu vnější podobu nepoznamená a já neznám jiného nemrtvého, který by se držel stejně dlouho. Vlastně bych se mohl považovat za nejstarší artefakt široko daleko.

V dalších nepříjemných úvahách mu zabránilo ohlušující zabouření potlesku.

Když netečný reprodukovaný hlas pozval všechny přítomné do předsálí na mistrovu autogramiádu, propukla v řadách milovníků hudby velmi nekulturní vřava. Lada se s jistým zapřením zvedla a dala se nadšeným davem vléci ohlášeným směrem. Jejím pomyslným diadémem přitom prorostly dlouhé trny a proměnily jej v mučednickou korunku, plápolavou duši sevřely tři mosazné obruče, útroby jí bolestivě stiskl beznadějný zárodek marné lásky.

Pod přísným dohledem Janáčkovy busty se vršila pyramida digitálních nosičů, účastníci obřadu napjatě čekali, až se pohanský velekněz uvolí udělit pár podpisů. První linii neohroženě obsadila elastická korpulentní dáma v červeném, její manžel nadále předstíral alespoň nepřítomnost ducha.

Lada se po zralé úvaze rozhodla přetahování neúčastnit, vyvstal jí proto nelehký úkol probojovat se proti proudu k úzkému prosklenému vchodu. Na zadání se soustředila tak usilovně, že vběhla do náruče černovlasému mladíkovi v etnické košili.

„Pomalu, ať si neublížíte!“ Jeho hlas zněl vláčně, hebce, hedvábně, přímo tekutě.

Kdepak jsem tohle dneska slyšela? pomyslela si. Nahlas řekla: „Třeba si to zasloužím.“

„Kdepak, vaše duše žízní po životě.“

„Jste snad jasnovidec?“

„Čtu lidem myšlenky. Jen jméno neuhodnu. Pomůžete mi?“

„K čemu by vám bylo?“

„Udělá mi radost.“

„Hm, jsem Lada.“

Odměnil ji pobaveným zajiskřením fialkových očí. „Prosím?“

„Lada, jako v té pohádce, princi Radovane.“

„Ach tak. Těšilo mě, Lado.“

„Počkejte, teď vy!“

Ale otočil se k ní zády a kouzlo pominulo. Teprve když se před ním čekající kořistníci rozestoupili jako Rudé moře před Mojžíšem, poznala nepřekonatelného mistra Jakuba Poutníka.

Městský vzduch zkřehl voňavou jarní přeháňkou, do níž se vtiskly rozostřené světelné šmouhy blýskavé svědkyně neutuchajícího automobilového reje. Dojatá Lada se probojovala šikem pubertálních školaček k tramvajové zastávce. Děvčátka si zjevně nenašetřila na lístek, teď se chystala ulovit alespoň Jakubův autogram.

Dívka na útěku si mimoděk přiložila dlaň k hrudi, jako by si chtěla ověřit, zda jí ještě tluče srdce. Kdyby se zastavilo, nezazlívala by mu to. Člověk snese jen přiměřenou dávku krásy. Od této chvíle hudba získala provždy oči, rty a ruce Jakuba Poutníka. Stal se vtělením očistného ohně, který stráví vše, co duši soužilo před jeho jasným zjevením. Povříslo už neležel v prachu u cesty, nacházel se pohřben šest, ne, osm stop pod zemí. Ženská bláznivá! plísnila se Lada, ale okouzleného úsměvu se zříci nedokázala.

Odměřovala noc rychlými, rozhodnými kroky, hodlala si své sladkobolné rozpoložení v bezpečí odnést domů. Vůbec ji přitom nenapadlo, že má netušený doprovod.

Anna si za pár let manželství stačila zvyknout na Radkovy záchvaty horečné novinářské činorodosti, ale toho večera to s prací vážně přeháněl. Jakmile se přehoupla desátá, rozhodně zaklepala na dveře ložnice, v níž si její choť zřídil počítačový koutek. Nečekala na svolení, za tvůrčího poblouznění okolní svět nevnímal.

„Pojď dál, růžičko!“ hlaholil celkem zbytečně – beztak už stála na prahu. V pracovním koutku pomrkával monitor, z diktafonu zněl hebce zastřený hlas Jakuba Poutníka. „Stejně si nějak nevím rady.“

„Hm, situace je kritická.“ Anna se manželovi usadila na klíně a jala se vískat jeho střapatou kštici. „Není ti líto koncertu?“

Zavrtěl hlavou. „Už jsme si přece všechno ujasnili. Nestojím o poloviční radost, bez tebe bych si ho neužil. Maestro mě navíc nijak nevzrušuje.“

„Nekecáš?“

Váhavě Annu objal. „Slyšíš ho? Stejně mazlivej hlas, jako když vyhrával s cimbálkou, stejně bezprostřední chování, ale změnil se. Sakra se změnil. Bojím se to vyslovit, ale vyrostla z něho taková dokonalá rozmazlená zrůdička.“ Raději diktafon vypnul.

„Co čekáš od hvězdy?“ Anna ho s úsměvem políbila na čelo. „Začínám litovat, že jsem redakční lístek vnutila Ladě, vážná hudba jí nic neříká.“

Radek dál zarputile vrtěl hlavou. „Nechce se mi líbit.“

„Myslíš nějakou určitou podivnost, nebo něco rozumem nepochopitelnýho?“

„To druhý.“ Chtěl ohleduplně zamlčet Jakubovo predátorské vystupování, ale než se odhodlal přeformulovat vlastní smíšené pocity do chlácholivé verze, zazvonil mu služební telefon.

Černovláska se popuzeně zvedla. „Kdo může takhle pozdě vyvolávat?“

Pohledem požádal o prominutí, vzápětí si tu titěrnou rušivou věc přiložil k uchu.

Nedokázal od ní odtrhnout zrak. Mladá, přiměřeně půvabná, ale nijak pozoruhodná žena ho vábila nepoznanou silou. Nalévala mu kosti vláčnou horkostí, všechny stálé jistoty obracela vniveč, probouzela v něm prokletého básníka, který se nechává vláčet svou neučesanou vášní. S každým dívčiným pohybem v něm ožívalo prastaré, nedosažitelné, neodolatelné tajemství.

Očarovaně provázel Ladu do předsálí, neunikla mu malá společenská přestřelka se samolibým Jakubem. Když si ti dva vyměnili pár letmých duchaplností, nemrtvý pozorovatel ke své nelibosti zaznamenal, jak mezi nimi pěkně přeskakuje jiskra. Sám dříve toho dne nedokázal šťastné náhody využít, příliš ho tísnily kamenné stěny křesťanského svatostánku.

Pak Lada, podmaněná mistrem, v němž mylně viděla člověka, vykročila vstříc jitřivé noci a plavovlasý upír Lucius ji s odstupem následoval. Rád by po Alexandrově vzoru připsal své vnitřní rozechvění hladu, shodou okolností se mu ale před koncertem podařilo vydatně povečeřet na hrdle vlezlého finančního poradce. Náhlou slabost tedy musel beze zbytku přičíst na vrub modravé, v konečcích zlehka narůžovělé záři prýštící z kabelky, již si osamělá dívka nesla jako poklad ukořistěný v truhlici krutého pirátského kapitána.

Na cestě k tramvajové zastávce za Ladou tančily dva stíny. Jeden bezelstně dívčí a pozemsky zranitelný, druhý tajemný, nestálý, nevyzpytatelný, proto hrozivý. Utvářely jej tmavé částice, nadané prastarou mocí, která troufale pohlcovala a rozháněla světlo. Chvíli se uskupily do postavy v dlouhé kněžské říze, chvíli se zase rozprskly po dláždění jako houf modročerných jisker.

Luciovi z magické stínohry nic neuniklo. Nepříčetně zašeptal jméno své ztracené lásky: „Harmachisi! Překročil jsi chmurnou podsvětní řeku, abys mi zvěstoval, že se můj čas naplnil? Přišel sis mě osobně odvést na onen svět? Mám se těšit, nebo zoufat?“ Jeho stav se nebezpečně blížil závratným mdlobám. Jak jinak, pomyslel si, balancuji nad propastí zvíci dvou tisíciletí… Proč si Harmachis vyvolil zrovna bezvýznamnou moravskou dívku? Čeho chce jejím prostřednictvím dosáhnout?

Znal jediný způsob, jak všemu přijít na kloub, proto přidal do kroku ve snaze dostihnout brzdící tramvaj. Noc byla mladá, nasytil se přímo velkolepě, za jiných okolností mohl lámat skály, ale toho večera se cítil podivně unavený, zmatený, ochromený. K vlastní nelibosti si musel dopřát krátkou přestávku u plechové vývěsky s jízdními řády. Zato Lada zářila mezi šedivými spoluobčany jako briliantový náhrdelník na šíji habešské tanečnice. Povzbudilo ho, že neztratil schopnost vnímat vnitřní světlo pomíjivých smrtelníků.

Užuž se chystal nastoupit do zadní části vozu, vtom se mu zatmělo před očima. Brno pestrobarevně zavířilo, svět se roztočil, Lucius zavrávoral, zašátral po zdi nejbližšího domu, ale tělo ho neposlouchalo. Napadlo ho, že v něm Lada vidí zoufalého opilce. Tolik pokoření si nezasloužím!

Uvědomil si, že se proti své vůli bezmocně kácí k zemi. Ucítil na tváři chlad vlhkého dláždění, zaslechl svištění unikající soupravy, potom ztratil vědomí.

Kapitola čtvrtá uvede do děje neohroženou vyšetřovatelku

„Prosím?“

„Mluvím s Radkem Musilem, slavným moravským investigativním novinářem?“ zašumělo z mobilního telefonu.

„Dělám teď víc do kultury,“ opáčil poněkud nerudně žurnalista.

„To je mi líto.“ Neznámý hovořil plynnou, téměř korektní češtinou, která by z úst rodilého mluvčího zněla škrobeně. „Rád bych vám učinil nabídku. Tuším se tomu říká sólokapr.“

„Pokud to ovšem nebude kachna.“ Radek už nepochyboval, že jedná s cizincem, nejen proto se vybičoval k bdělé ostražitosti.

„Chápu. Na druhou stranu, řekněte sám, kdy se v Brně odehrají dvě odporné vraždy za noc?“

„Statistiku jsem nestudoval,“ odtušil novinář stroze, teprve pak informace doběhla do správné části mozku. „Prosím? Co to melete?“ Ucítil na rameni Anninu uklidňující dlaň.

„Můžete zopakovat otázku? Nerozuměl jsem.“

„O jakých vraždách mluvíte?“

„Ach tak!“ pochopil anonym. „Policie právě uzavírá okolí Janáčkova divadla. Po koncertu mistra Jakuba Poutníka zůstala v hledišti dvě mrtvá těla. Co si váš šéfredaktor asi řekne, když ten mord nedáte včas do tisku? Asi vás moc nepochválí, vždyť jste obdržel služební vstupenku.“

Radek v duchu šťavnatě zaklel. „Co po mně chcete?“

„Přijeďte se přesvědčit na vlastní oči a zítra ráno budete nejvíce informovaným novinářem ve městě.“

Při slovním spojení „nejvíce informovaný“ Radek temně zavrčel. Tento způsob potvoření mateřštiny nesnášel. „Kdo jste?“

„Vše se vy dozvíte v pravý čas. Dopravte se na místo činu, najdu si vás. Před lety jsme se setkali.“ Neznámý zavěsil.

Anna ucítila, jak manželovi naskakuje husí kůže. Rychlým, bezděčným pohybem dlaně si promnul světlou kštici, pak vypnul počítač. Jejich ložnice se rázem zbavila modravého zakletí, které ji připodobňovalo k pableskujícímu podmořskému světu. „Musím na chvíli ven.“

„V půl jedenácté?“ Černovlásčiny zorničky se zachvěly jako křídla vyplašené můrky. V noci samotu špatně snášela, měla své důvody.

Něžně na ni pohlédl. Nerad volil mezi profesionálním pokušením a strachem o manželčino duševní zdraví. „Dobře, vykašlu se na to. Tenhle zdroj zněl beztak pošahaně.“

Ale Anna hrdinsky vypjala hruď. „Víš co? Mám lepší nápad. Pojedu s tebou!“

„Konečně sami jako za starých časů.“ Alexander se na svou rusovlasou společnici mile usmál. Rozprostřela se do měkkého polstrování tmavomodré pohovky, v očích jí prskal zelený oheň. Ještě jsem v nich nezapomněl číst, potěšil se. Přisedl k ní a pohladil ji po šíji. „Něco tě trápí, pávice. Svěř se svému stvořiteli.“

Viola odtrhla zrak od nepřístupných dálav. „Co chceš slyšet? Snažím se odhadnout, kolik lidského citu ve mně ještě zbylo.“

„Čeká nás další noc strávená nekonečným mudrováním o nesmrtelnosti chrousta?“ Složil jí hlavu do klína. Zachvěla se. „Já vím,“ hlesl, „dala bys přednost mladšímu.“ Po skráni ho pohladila chladná krůpěj. Když udiveně vzhlédl, zjistil, že se Viole lesknou oči.

„On mě nechce, Alexandře. Vůbec o mě nestojí.“

„Netrap se.“ Neobratně jí osušil tvář hřbetem dlaně. „Jakub neví, kam patří. Opájí se úspěchem, zbožňujícím světem, sám sebou.“

„Co když na to nikdy nepřijde?“

„V takovém případě si tě nezaslouží.“

„Chabá útěcha. Druhým se radí snadno, ale jak to mám přežít?“

„Náš milý přítel Lucius by se vyjádřil asi takhle: Pijeme krev, víc není třeba.“

Tentokrát Viole jeho ustaraně semknuté obočí neuniklo. „Ty se o něho bojíš!“

„Ano, a nedokážu si to nijak vysvětlit. Vždycky si dělal, co chtěl, po libosti mizel a zase se objevoval. Strávili jsme spolu tři století plná nekonečných hádek, vrtošivého vzdoru, rozchodů i návratů. Jenomže teď je všechno jinak. Lucius se mi svěřil se skutečností, která mě – mírně řečeno – opravňuje k určitému znepokojení.“

„Mluvíš jako ti pánové, co je důvěřiví smrtelníci volí do zákonodárného sboru.“ Violiny bílé prsty zabloudily mezi Alexandrovy vlnité kadeře. „Když nám nic jiného nezbývá, budeme se bát spolu.“

Vlahá májová noc chutnala lahodněji než kořeněné víno, opojněji než ženské rty. Jakub si nevzpomínal, kdy jedno nebo druhé okusil naposledy, nevybavoval si ani jejich přesnou chuť, kdykoliv však vyrážel vstříc slastem ospalého světa, rád propadal mámivé představě, že je užuž cítí na jazyku. Vína i polibků se zřekl pro škálu nekonečně bohatších prožitků. A pro své housle, které toužil ovládnout způsobem nepřístupným obyčejným smrtelníkům.

Po úspěšném koncertě mu zdivočelá krev nedovolila odpočívat. Se shovívavým úsměvem unikl nadšeným fanynkám a přesunul se do klubu Pouštní růže, kde se k pravidelnému jamování scházela mladá cimbálová muzika. Její členové hráli zběsile a od podlahy, Jakuba nepovažovali za nedotknutelnou bytost z jiného světa, nýbrž za po čertech dobrého prvního houslistu. Když se jaksepatří vyřádil a vyhládl, popřál všem nadaným hochům i dívkám dobrou noc, načež se s chutí podnícenou cikánskými kousky vydal na noční námluvy. Zatoužil po osamělé dívce ztracené v jeho houslích.

Netušil, kde Lada bydlí. Nechal se vést dravčím čichem a útržkovitými obrazy, které jí při letmém setkání stačil vylovit z myšlenek. Nápadný sportovní vůz ukryl v podzemním parkovišti, radostně proběhl ulicemi, přehoupl se přes nízký plůtek předzahrádky postaršího dělnického činžáku, vzápětí už jako duch stoupal ke dveřím, z nichž se linulo dívčí vábení.

Upír prý nesmí vstoupit do lidského domu bez pozvání – kdysi se to dočetl v Draculovi. Stačilo zmínit tento zásadní poznatek před zkušenějším Luciem a dočkal se záchvatu neobyčejně srdečného smíchu. Od té doby vcházel, kam se mu zachtělo a kdy se mu zachtělo. Kromě houslí totiž Jakubovi záleželo pouze na osobním potěšení. Zaplašil záchvěv něžného citu věnovaný Nikolkám, pak si nenásilně a nehlučně otevřel dveře k princezně Ladě.

V úzké předsíni zpomalila umělcův postup obrovská lepenková krabice plná pánských nezbytností – značkových trenýrek s módním vzorkem, holicích potřeb, trendových hadříků, brožovaných manažerských příruček z nakladatelství Grada. Jakub si z ledabyle nakupených předmětů vybral k bližšímu ohledání fotografii v dřevěném rámečku z IKEA. Šťastný pár pod Eiffelovou věží… Klišé! usmál se poťouchle. Tomáš Povříslo vzal svou milou jednou za uherský rok do světa a musel své velkorysosti dopřát náležitou publicitu.

Táž milá dívka právě nevinně oddychovala jen pár kroků od Jakuba. Nezvaný host překlenul zbývající vzdálenost, stanul v nohách staromódní kovové postele a zvídavě svou oběť pozoroval. Spánek, zajímavý proces. Věda ho rozpitvala, rozčlenila, popsala, zbavila romantiky. Lada zvolna přecházela ze synchronního spánku do REM fáze, její svalstvo ochabovalo, končetiny se nepředvídatelně pohybovaly, tlak mírně klesal, tepová frekvence kolísala – a duše vnímala vše, co zůstává bdělým očím skryto.

Tmavý pokojík prosvítily reflektory náhodně míjejícího vozu, následovalo hvízdavé supění dýchavičného trolejbusu. Jakub dívce přitiskl dlaň na čelo a rozkošnicky vstřebával živoucí lidské chvění. Vůbec si přitom nevšiml podezřelého kovového pouzdra na jejím nočním stolku.

„Promiňte, pane, zákaz platí pro všechny.“ Ramenatý policista neztrácel nervy. Opakoval tutéž větu popáté nebo pošesté, pečlivě artikuloval, tvářil se netečněji než Steve McQueen v pamětnickém filmu Bullittův případ.

„Ale já jsem novinář,“ smlouval Radek. „Ukazoval jsem vám přece průkaz, píšu pro Moravské listy!“

„Moravské, Slezské České nebo třeba Italské, ustupte si o krok dál,“ trval na svém strážce zákona. „Okolí divadla je uzavřeno, nesmím nikoho pouštět. Lituju, pane.“

„Alespoň pár slov,“ naléhal žurnalista, v němž se právě probudily někdejší investigativní spády. „Došlo na koncertě mistra Poutníka ke zločinu? Co se stalo? Zemřel někdo? Kývněte. Nebo nesmíte ani naznačovat?“

Policista rozhodně zavrtěl hlavou. „Žádné informace.“

„Nějaký problém, Karle?“

Oba diskutující, rozděleni policejní páskou, vzhlédli k vysoké štíhlé blondýně v béžovém civilním plášti. Uniformovaný Karel vzorně vyrovnal široká ramena. „To nic, šéfko. Tady pán je od novin, chtěl by se něco dozvědět o těch vraždách.“

Radek se vítězně usmál. „Ona je to pravda?“

Vyšetřovatelka zpražila podřízeného pohledem. „Jsem poručík Drábková Bronislava, vedoucí speciálního týmu. Pro které noviny pracujete?“

„Moravské listy. Jmenuju se Radek Musil.“

„U vás v redakci neztrácíte čas. Jak jste se to dozvěděl?“

„Nemám v povinnostech uvádět zdroj, ale projevím dobrou vůli. Poslal mě sem anonymní telefonát.“

Blonďatá žirafa kývla. „Zajímavé, někdo chce těm mordům zajistit publicitu. Třeba s vámi mluvil vrah. Určitě ho neznáte? Nezachytil jste v jeho hlase nic zvláštního? Vadu výslovnosti, nářečí, specifický přízvuk…“

Radek sice pokrčil rameny, ale nebyl si jistý, zda náhodou nelže. „Bohužel, neráčkoval. A teď vy.“

„Prosím?“

„Vyšel jsem vám vstříc, čekal bych totéž.“

„Ano, v hledišti se našla dvě mrtvá těla. Zatím neznáme jejich totožnost ani příčinu smrti. Kdyby vám to nestačilo, počkejte si na vyjádření tiskové mluvčí. Pokud snad hodláte pátrat na vlastní pěst, nechám vás zadržet pro maření vyšetřování.“ Nato Bronislava Drábková pokynula urostlému policistovi, vzduchem zavlál její světlý plášť a ospalý Radek si nepřipadal o nic moudřejší.

Hromotluk Karel se rozkročil a nesmlouvavě zkřížil ruce na prsou. Novinář polkl sprostou nadávku, přitáhl si svou prastarou koženou bundu, potom se neochotně vydal na zpáteční cestu k autu, v němž vartovala ustrašená Anna. Nevšiml si, kdy mu zastoupil cestu muž v černém klobouku se širokou krempou.

„Jste přesnej, pane Musile! Můj klient bude hovornější než poručice Drábková. Následujte mě, buďte tak laskav.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jakubovy housle.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.