Poděkování

Velké poděkování za cenné vzpomínky a vstřícnost náleží profesorce PhDr. Zdeně Palkové, CSc., díky za podklady k Hálovi jako fonetikovi patří rovněž Mgr. Pavlu Šturmovi, PhD. Mimořádné poděkování za lektoraci náleží Mgr. Jiřímu Hutečkovi, PhD., a Mgr. Tomáši Kykalovi, a to za jejich cenné poznámky, odkazy, opravy, podněty a četná doplnění. Bez nich by tato kniha v současné podobě nikdy nevznikla. Poděkování patří nepochybně také panu Antonínu Petrákovi za záchranu Dvou ofensiv i za zprostředkování druhé verze pamětí Bohuslava Hály a dalších dokumentů. Dále pak děkujeme kolegům Mgr. Ivanu Urminskému za podporu, PhDr. Juliu Balážovi, CSc., za upozornění na text pamětí, v neposlední řadě Mgr. Julii Jägerové za cenné poznámky a morální podporu, PhDr. Ondřeji Vojtěchovskému, PhD., za pomoc s překladem ze srbochorvatštiny a Jitce Prajzlerové z Národního archivu za vyhledání údajů o Hálově narození.

Recenzovali:

Mgr. Jiří Hutečka, Ph.D.

Mgr. Tomáš Kykal

Copyright © Bohuslav Hála, Pavel Heřmánek, Barbora Nováková, 2018

Drawings © Tomáš Kykal, 2018

Photos © Zdena Palková, VÚA-VHA, 2018

Cover © Karel Kárász, 2018

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2018

ISBN 978-80-7557-126-7 (print)

ISBN 978-80-7557-551-7 (ePub)

ISBN 978-80-7557-552-4 (Mobi)

ISBN 978-80-7557-553-1 (pdf)

Věnováno Bohuslavu Hálovi s velkým poděkováním za jeho paměti, díky kterým můžeme pochopit, jak vypadala nelehká služba českého c. a k. vojáka za Velké války na jihozápadní frontě.

Obsah

Úvodní slovo editorů

Vysvětlení autora

Ofensiva v Tyrolích v roce 1916.Po druhé na Isonzu (podzim 1916)

Jízda do Tridentu

Civezzano (21.–31. března)

Villaciano (1. dubna–13. května)

Pochod na Monte Rovero

Bitva u Vezzeny (20.–21. května)

Pronásledování

Náraz

Bitva na Melettě dne 7. června

V zákopech u Ronchi (8.–24. června)

Ústup od Ronchi

V zákopech na Monte Zébio (26. června–7. srpna)

Návrat z ofensivy v Trentinu

U Gorice 1916

Na pomoc ke Gorici

Erjavci (14.–22. srpna)

V reservě u Ravnice (23. srpna–15. září)

V Podgozdu (16.–30. září)

V zákopech na San Gabriele (1.–12. října)

Přesun do zákopů u San Grado di Merna

Odchod z fronty

Po třetí na Isonzu.Jedenáctá italská ofensiva r. 1917

Konec desáté italské ofensivy

V jeskyni u Vale a pochod na Mavhinje(31. května–9. června)

Na odpočinku v Koludrovici (10.–24. června)

Čtyři dni v divisní reservě na Hermadě (25.–28. června)

Opět v Koludrovici (29. června–7. července)

Dva týdny plukovní reservy u Medeazzy(8.–22. července)

Na odpočinku v Brišči, Koludrovici a Kresiji(23. července–5. srpna)

V severním tunelu u San Giovanni

Jedenáctá bitva na Soči (18.–21. srpna)

Retablierung (22. srpna–2. září)

Útok dne 4. září 1917

Poslední stanice křížové cesty

Slovník výrazů

Slovník osob

Interpretace

Český voják za Velké války

Bohuslav Hála za první světové války

Vojenská služba za Velké války

Exkurs: Hálův hodnostní postup

Dvě ofensivy jako text

Válečný prožitek v pamětech Bohuslava Hály

Závěrečný profil: základní kontury Hálova válečného prožitku

Úvodní slovo editorů

Tuto knihu tvoří dva hlavní celky: edice pamětí Bohuslava Hály a pokus o jejich základní interpretaci. Obě části jsou propojeny obrazovými materiály z Hálových pamětí a pozůstalosti, přičemž fotografie jsou umístěny do samostatné obrazové přílohy.

První část začíná krátkou ediční poznámkou, kde vysvětlujeme pravidla pro edici Hálových pamětí a zdůvodňujeme zařazení jednotlivých typů obrazových materiálů. Za edicí čtenář najde abecedně řazený slovníček výrazů a slovníček osob. Jednotlivé výrazy jsou však čtenáři vysvětlovány už v samotném textu edice, což platí i pro osoby, které Hála v pamětech popisuje a zmiňuje. Ve druhé části knihy se pokoušíme o základní interpretaci pamětí. Nejdříve nastiňujeme problematiku českého vojáka za Velké války, a to především se zřetelem na jihozápadní frontu, kde Hála bojoval. V dalším oddíle se zaměřujeme na vojenskou službu Hály na této frontě mezi lety 1915–1917 a následně pojednáváme o Hálových pamětech jako textu. Nejdůležitější kapitolu druhé části tvoří tematická analýza Hálova prožitku války, jak jej zachytil ve Dvou ofensivách. Druhou část završuje závěrečný profil, kde shrnujeme základní kontury Hálovy vojenské služby.

Nemůžeme na úvod také opomenout věc vlastně nejzásadnější a tou je samotná fyzická existence Hálových memoárů. Zasloužil se o ni pan Antonín Petrák, který Hálovy Dvě ofensivy a pozůstalost zachránil před zničením. V roce 2010 pak tyto cenné materiály přes prostředníka předal do Vojenského historického archivu v Praze. Na konci září 2017 pan Petrák autorům publikace poskytl ještě jednu verzi Hálových pamětí.

Pravidla úprav textu

A) Hrubé chyby opravujeme jen v případě čárek, evidentních hrubek (např. na s. 187 – napjetí na napětí) nebo v případě problematiky „s“ a „z“, a to pouze v některých křiklavých případech (např. na s. 222 – Urchsovi ztrnula na strnula, s. 41 – sklamaný na zklamaný). Slovo sformovat na s. 216 už ale v rámci autenticity ponecháváme a na ostatní výrazy tohoto typu poukazujeme v příslušném seznamu za edicí. Nejvíce změn v rámci problematiky „s“ a „z“ jsme učinili ve slově ztrávit (např. s. 4 – ztrávit na strávit). Hála toto slovo všude píše se „z“, což opravujeme, i když to dříve nebylo neobvyklé. Slova, která jsou specifická, ale gramaticky možná ponecháváme a upozorňujeme na ně znaménkem [sic!] – např. na s. 17 otevru místo otevřu, na s. 44 B do nedozíráma ve smyslu do nedozírna, na s. 52 jsme ssáli ve smyslu nasávali.

Zásahy z gramatického hlediska se snažíme v celé edici provádět co nejméně, aby Hálův text zůstal co nejautentičtější. Ponecháváme tedy výrazy jako hříště (s. 142, místo hřiště), Palestyna (s. 16, místo Palestina), sežloutlý (s. 174, místo zežloutlý), uši odstalé (s. 61, místo odstáté) nebo bluza (s. 104, místo blůza). Všechny gramatické změny (převážně chybějící čárky), seznam Hálových opravených překlepů, seznam problematických slov z hlediska psaní „s“ a „z“ či všechna slova, která Hála píše jako dvě, i když gramaticky správně je podle současných norem jednoslovná verze, jsme zaznamenali. Do edice jsme nakonec tyto seznamy jako příliš formální nezařadili.

B) Ponecháváme dobové výrazy a germanizmy: např. reserva, divise, retablírunk, ablézovat, abšnyt. Rovněž zachováváme výrazy z dobové vojenské hantýrky zabarvené písecko-sušickým nářečím: např. krknout to, starej, dědek. Hála nám poněkud zkomplikoval situaci tím, že paměti napsané v roce 1917 a 1923 na základě původních deníkových zápisků později v padesátých letech přepsal na stroji a v případě těch z roku 1917 i výrazně upravil (zredukoval). Text pamětí tedy prošel jeho „redakcí“ a „redukcí“. Věříme však, že při přepisování v roce 1953 (část z roku 1923) a 1954 (část z roku 1917) text z jazykového hlediska už nijak zásadně neupravoval. Má to svou logiku – Hála jako v té době již významný fonetik a lingvista by na případné rozsáhlejší jazykové úpravy textu z roku 1917 a 1923 upozornil.

C) Cizí slova (maďarská, srbochorvatská, italská), méně známé germanizmy či výrazy z vojenské hantýrky vysvětlujeme pro srozumitelnost dnešnímu čtenáři do závorky za konkrétním výrazem: např. hilfsplatz, kvérgryfy, bešunk, porchi tedesci, oz íšten. Čtenáři má napomoci i abecedně řazený slovníček vojenských hodností, formací, vojenské hantýrky a germanizmů, jenž následuje po edici.

D) Kratší přímé řeči v němčině (obecně kratší pasáže v cizím jazyce) vysvětlujeme do závorky, delší pasáže překládáme do poznámky pod čarou. U všech přímých řečí v edici doplňujeme uvozovky pro větší přehlednost textu. Hálovy jednoduché nebo dvojité uvozovky v textu ponecháváme, jednoduché uvozovky doplňujeme pouze v případě kratších přímých řečí v rámci delší přímé řeči (např. na s. 199). Rovněž Hálovy názvy kapitol ponecháváme v zásadě v původní podobě.

E) K místním názvům, které Hála používá, dáváme do závorky současné slovinské nebo italské znění, aby si je čtenář mohl případně dohledat na současné mapě. V pasážích textu, kde se jedná o vzpomínky vojáků (jejich přímé řeči) místa neupravujeme a současné názvy neuvádíme, není-li to vysloveně nutné.

F) Je-li to nutné, vysvětlujeme stručně v poznámce pod čarou různé významné osobnosti (jejich základní data), některé odborné termíny, místní specifika, zajímavosti či obecné válečné události, které Hála zmiňuje. Zejména uvádíme do poznámek pod čarou celá jména a základní data a základní zjištěné údaje u Hálových kamarádů a představených během vojenské služby.

Zařazení obrazového materiálu

Příloha pamětí (převážně obrazová část Hálovy pozůstalosti) obsahuje z větší části fotografie Hálových tehdejších spolubojovníků z c. a k. pěšího pluku č. 11. Pozůstalost rovněž obsahuje vlastní Hálovy kresby, karikatury, i jednu rytinu (lept malíře Čejky), mapy, mapky, zápisy z přednášek těsnopisem, situační nákresy, Zuglisty (seznamy čety), básně (i těsnopisem), písně, a dokonce i nalepené vylisované květiny (tudíž 100 let staré!). Jde o materiál velmi barvitý a cenný zejména pro ilustraci textu pamětí.

Materiály z převážně obrazové části pozůstalosti jsme rozdělili do tří kategorií podle témat a jejich charakteru:

1) Věci vztahující se k Hálovi, jež ilustrují doprovodné interpretační texty (fotky, kresby s podobou Hály, úřední dokumenty, které se k němu váží).

2) Zuglisty (seznamy čety), kresby, karikatury, nákresy, plánky, zápisky, básně, písně a vylisované květiny jsou součástí samotné edice pro její zpestření a dotvrzení autenticity pamětí.

3) Fotografie podle témat jsou umístěny v obrazové příloze, aby nenarušovaly vyznění textu. Navíc je problém, že naprostá většina fotek nepochází od samotného Hály, ale jeho kamarádů. Fotografie jsme uspořádali podle témat (zákopy, zbraně, stravování, velitelé, přátelé, volný čas, krajina aj.).

Praha, květen 2018

Pavel Heřmánek, Barbora Nováková

Podivná změna názorů, která začala brzy po  příměří, je stále na postupu a prohlubuje se. Válka, kterou skoro všichni vojáci v roce tisíc devět set osmnáct nenáviděli, změnila se v představách těch, kteří ji přežili, ponenáhlu ve  velké dobrodružství života. Vrátili se do všedních dnů, které jim – když leželi v zákopech a proklínali válku – připadaly jako ráj. Nyní uprostřed každodenních starostí a nepříjemností vidí vysoko nad obzorem válku jako prožitek už vzdálený, šťastně přečkaný a tím bez jejich vůle a skoro bez jejich přičinění proměněný, zkrášlený a  zfalšovaný. Z hromadného vraždění se stalo dobrodružství, z něhož vyvázli. Na zoufalství se zapomnělo, bída se zjasnila a ze smrti, která po nich nesáhla, se stalo to, čím je smrt v životě skoro vždycky: cosi abstraktního, nikoli však už skutečnost. Skutečností je pouze tehdy, když uhodí blízko nebo když se po někom sápe.

Erich Maria Remarque: Černý obelisk.1

Jaroslav Kolman-Cassius,2 Matka ze světové vojny.

Ta infanterie je první linie

a artilerie ta za ní vzadu je.

V té první linii tam kule zabíjí

u artilerie leckoho šanuje.

Syna mám který je u infanterie

kterého srdce mé horoucně miluje.

Synáček v linii u infanterie

a artilerie granáty láduje.

Ta artilerie střílí jen nabije

nízko vizíruje špatně tempíruje.3

A infanterii v té první linii

ať přítel nepřítel granáty pobíjí.

Syna mám který je u infanterie

oroduj za něho Ježíš a Marie.

Vysvětlení autora

Myšlenkou napsat válečné paměti z let 1915 až 18 jsem se zabýval už za svého pobytu v Praze po zranění v září 1917. Pravděpodobně sotva jsem mohl odpoledne vycházet a chodit domů, načrtl jsem i plán těchto pamětí; rozvrhl jsem jej takto:

Díl první: V Haliči.

Díl druhý: na Soči (Isonzu). 1. Cesta k frontě. 2. Na náhorní planině doberdské. 3. V doberdských zákopech. 4. Znovu v reservě pod Doberdem. 5. V Korite. 6. V Banne u Terstu.

Díl třetí: V Tyrolích (ofensiva proti Itálii). 1. Jízda do Tyrol. 2. V Civezzanu. 3. Pobyt ve Villazzanu. 4. Pochod na Monte Rovero. 5. Bitva u Vezzeny. 6. Pronásledování Italů. 7. Náraz u Asiaga. 8. Na Melettě a postup na Ronchi. 9. V zákopech na Ronchi. 10. Ústup na Monte Zébio a zahájení posiční války. 11. Italská protiofensiva. 12. Třetí bitva na Zébiu. 13. V reservě proti Monte Meatta. 14. Odchod do Tridentu a odjezd z Tyrol zpět na Isonzo.

Díl čtvrtý: Po druhé na Soči (u Gorice). 1. Pochod ke Gorici. 2. V Erjavcích. 3. U Ravnice. 4. Podgozd. 5. V zákopech proti Monte Sabotino. 6. Přechod na jižní úsek. 7. V zákopech u San Grado di Merna. 8. Odjezd z fronty na dovolenou.

V tomto plánu nebylo přirozeně zahrnuto Polsko, do něhož jsem se dostal až v roce 1918, a také příhody z pobytu u kádru v Gyule. Ty se mi zdály vedle strašlivých událostí válečných, které jsem právě prožil a měl ještě nepříjemně v paměti, tak podružné, že jsem s jejich napsáním ani nepočítal.

Vedle toho jsem vypracoval také ještě plán roku 1917, který zněl takto (díl pátý):

Kapitola I. Odjezd z Gyuly do etapy. Marija Ljubno. II. Ve Sv. Kancianu a v Britově u Bosňáků. III. Pochod k frontě. Po třetí na Isonzu. IV. V jeskyni u Vale. Den v Mavhinje. V. Na odpočinku v Koludrovici. VI. Čtyři dny v divisní reservě na Hermadě. VII. Opět v Koludrovici. VIII. Dva týdny plukovní reservy u Medeazzy. IX. Brišče, Koludrovica, Kresija. X. V severním tunelu u San Giovanni. XI. Jedenáctá bitva na Soči. XII. Odpočinek po bitvě a přípravy k protiútoku. XIII. Bitva u Medeazzy. XIV. Poslední události: zranění, špitály, Praha.

Z takto načrtnutého plánu jsem bohužel zpracoval jenom dva úseky: díl III. pod názvem Tyrolská ofensiva ve spojení s dílem IV. Po druhé na Isonzu a pak díl V. Desátá a jedenáctá bitva na Isonzu. Z obou těchto úseků je však úplný jenom první (Tyrolská ofensiva a Po druhé na Isonzu); druhý začíná až teprve kapitolou III (Pochod k frontě), jež byla při přepise přečíslována na kapitolu I. Všecek ostatní materiál zůstal nezpracován.

Je však jistý rozdíl i ve způsobu zpracování. Díl V. byl napsán v roce 1917, tedy bezprostředně po prožitých událostech. V důsledku toho by se mohl zdáti věrohodnějším. Není však tomu tak. V původní redakci je mnoho romantického pojetí vyprávění, události jsou někdy nadneseny, a to prostě z toho důvodu, že sama tragika smrti se nezdála tehdy dost strašnou a bylo tudíž zdánlivě třeba různého hyperbolismu pro zintenzivnění příběhů, jež se jinak zdály příliš nepatrné. Byly zde i jisté ohlasy středoškolské rétoriky, v níž jsme tehdy vyrůstali, a konečně i četby, jmenovitě Zolova Rozvratu. Všecky tyto parasitní přínosy byly při přepisování v roce 1954 pečlivě odstraněny, takže zůstalo původní sice vyprávění, ale bez zbytečných a někdy i nepravdivých příkras. Tím nabyly tyto paměti hodnoty dokumentární.

Naproti tomu ‚Tyrolská ofensiva‘ byla sepsána až v roce 1923, tedy sedm let po událostech tam líčených. Tento značný časový odstup způsobil, že se vyprávění zaměřuje častěji na příběhy humorné než tragické a že vůbec pojetí tohoto oddílu je zabarveno spíše humorně. Z těchto důvodů nebylo třeba provádění retuší v takové míře jako v oddíle předcházejícím. Šestiletá diference mezi napsáním obou oddílů se přirozeně zřetelně projevuje také v jejich stylistické úpravě.4

Na konec je třeba dodat, že přepis z originálu byl proveden na podzim roku 1953 a z jara 1954. Příběhy zde podané nebyly nijak doplňovány; zjistil jsem, že jsem mnoho podrobností zapomněl, takže spíše tento přepis osvěžoval mou paměť, než abych byl mohl sám něco doplňovat.

Text těchto vzpomínek je psán tehdejší vojenskou hantýrkou. Řeč přímá je obrazem lidové mluvy z oblasti Písek – Sušice; z ohledu na přesnou reprodukci bylo nutno užít v konkrétních případech výrazů poněkud hrubšího rázu. S  hlediska našeho tehdejšího věku znamenají slova „stařík“, „starý“, „dědek“ a  pod. muže ve věku 30 až maximálně 40 let. 5

Bohuslav Hála

Ofensiva v Tyrolích v roce 1916.
Po druhé na Isonzu
(podzim 1916)

Nejprve jsme byli na ruské frontě v Haliči, u Sokalů.6 Odtud nás převezli náhle na nově zřízenou italskou frontu k Doberdu,7 kde jsme prožili strašnou dvouměsíční posiční válku. Na jaře r. 1916 jsme byli přesunuti k Terstu^8 na odpočinek. Ve skutečnosti jsme byli součástí útočné armády v Trentinu,9 která měla prolomit italskou frontu. Za tím účelem odjíždíme 18. 3. do Tyrol.

Stará vojenská píseň:

Těžko mě má matička, těžko mě vychovala,

a když mě vychovala, vojna si mě pobrala.

Sebrali si mě páni, na vojnu si mě vzali

pro tu vojnu dalekou mám opustit milku svou.

Starala se máti má, jaké že mi věno dá,

nestarej se matičko, já už mám své místečko.

Na vojenském hřbitově tam je místečko pro mě,

hrobník stojí u dveří, ten mi místo vyměří.

(Dodatek ze světové války):

Až já budu mrtvola, pámbu si mě zavolá:

copak je to za vola, že už je z něj mrtvola?

Jízda do Tridentu

Dne 18. března ráno jsme už nastoupili další pouť. Jako obvykle jsme jeli „dobytčí třídou“, tj. v hytlácích.10 Naposledy zasmála se na nás Opčina (Opicina) svými domky s červenými střechami, zasmála se Sežana i Divača,11 a za chvíli už jsme uháněli mezi kamenitými vršky kraňskými, posetými nekonečnými zídkami nakupeného kamení. Pak přišlo Štýrsko s pláněmi plnými travnaté zeleně, se zajímavými kostelními věžemi. Pak Dolní a Horní Rakousy, Zell am See s čarokrásným jezerem, a konečně země tyrolská, prosycená divukrásnou romantikou alpských velehor. Díval jsem se s očima široce vykulenýma na všecku tu divoucí krásu, kterou jsem viděl poprvé v životě a jíž jsem se nemohl nasytit, na divoké horské říčky, zelená jezera, západy i východy slunce, na vše, čím příroda dovede opojit i člověka na smrt odsouzeného.

„Je to krása, co?“ Povídám nahlas.

„O tu krásu by nebylo,“ povídá jeden voják, „jenže toho se člověk nenažere. Jen se kouknou, pane kaprál, na ty Tyroláky, jaký sou to hladi. Není na nich než to vole, a i to si musej udělat tím svým jódlováním. To u nás v Sušici vypadáme docela jinak, třebas tam takovouhle krásu nemáme.“

Za podobných úvah a zatím co okolo nás ubíhaly klepající mlýny, zelená pastviska, dřevěné samoty a spousta tunelů, vyhoupl se pojednou na obzoru Innsbruck, který v nás zanechal velmi krásné vzpomínky, poněvadž jsme se tam božsky nadlábli (dostali jsme totiž každý pěkně ohřátou hašovou konservu,12 což bylo zároveň zárukou, že nebyl nikdo okraden). Pak přišel brennerský průsmyk, Brixen (Bressanone) a konečně na večer třetího dne našeho odjezdu z Opčiny Matarello (Mattarello), kde nás vyndali z vagonů. Spokojeni jsme s tím zrovna nebyli, neboť se nám docela krásně jelo a někteří dokonce tvrdili, že by takhle vydrželi až do konce světové vojny. Ale „befél je befél (rozkaz je rozkaz) a přes ten se ne…“ a tak jsme zase popadli ruksaky (tlumoky) a břízy (pušky) a hnali jsme se tam, kam nás ten rozkaz hnal. Bylo to celkem blízko, čtyři nebo pět hodin pochodu v dešti a v noci to spravilo, a tak časně zrána už jsme se zařizovali ve vesnici Civezzanu.

Původně žlutý šafrán od Doberda z pobytu v brigádní záloze z března 1916 – vylisovaná květina přečkala tedy již více než 100 let

Petrklíč od Banne u Terstu rovněž z března 1916, kdy Hála zamířil ze Přímoří do hor Jižního Tyrolska

Civezzano (21.–31. března)

Zařizování nebylo dlouhé, shodili jsme ruksaky a hned jsme se dali do karet. Mazali jsme je celý den, neboť nikdo na nás nic nechtěl. Přicházející večer hrozil ovšem, že nám udělá čáru přes rozpočet, ale tu přichvátal vítězně cuksfíra (četař) Hybrant^13 se žárovkou, kterou někde šlohl, a tak to pokračovalo vesele „flek a re“14 až do rána, kdy nás na štěstí vyhnali na cvičení, jinak bychom byli hráli pořád dál. Rozkaz byl: všecko vzít s sebou. A jako v Písmě svatém stojí, že kdo má, tomu bude ještě přidáno, tak přidali i nám: dlouhé tyče na stoupání do hor, lana, sněhové brýle, sekerky (cepíny) a sněhovky (sněžnice) atd. A tak ačkoli jsme se nahoře brouzdali sněhem, potili jsme se při tom jako blázni. První den jsme to všecko vláčeli docela poctivě. Pak jsme si řekli, že bychom byli volové, a to korunovaní, kdybychom se takhle dřeli. Začali jsme nosit docela prázdné ruksaky a nesli se jak hříbata. Náš hejtman, dědeček Allé^15 to sice věděl, ale ani mu nenapadlo, aby nám to vyčítal. Naopak ponechával nám co nejvíce volného času, abychom se snad před tou velkou ofensivou moc neudřeli. Ostatně ono i tak o vojanské zábavy nebylo nouze: běhalo se po vrškách nad Tridentem^16 (s hrozným klením samozřejmě), běhalo se sněhem i blátem, brouzdalo se potoky. Snášel se déšť i zima i horko. To vše ve jménu výcviku pro tu velkou ofensivu, pro tu ránu namířenou přímo do italského srdce. Ve jménu tohoto výcviku se ale dělaly i nezbytné kvérgryfy (chmaty s ručnicí), bez nichž si vůbec nikdo nedovedl rakouskou vojnu ani představit. Na střelbu na ostro se také nezapomnělo; řezali jsme v jakési rokli do dřevěných panáků tak zuřivě, jako bychom si na nich chtěli vybojovat mír, který stále ještě nechtěl vypuknout. Po stránce turistické to nebylo nejhorší. Všude kolem nás se prostíraly širé ledové pláně a hory, po jejichž úbočích se proháněla nesmírná mračna. Ocenil jsem tu krásu zejména, když jsem měl Kantonierungswache (ubytovací stráž),17 při níž jsem ovšem spal jako při každé jiné službě. Od našeho stanoviště za Civezzanem běžela rozkošná cesta do Pergine (Pergine Valsugana), ležícího na břehu romantického jezera.18 A co víc, byla tam železnice, jež sice toho času nefungovala, ale přesto se nám zdálo, že její koleje nás jaksi spojují s ostatním světem, od něhož jsme byli jako by navždy odříznuti.

Už jsme si tam pomalu zvykali v tom civezzanském hnízdě, ale tu to přišlo… najednou, nečekaně. Ještě nás naočkovali proti všemu možnému, ještě nám zahrála hudba na náměstí, vlastně na návsi, ještě naposled jsme si zakoketovali s Taliánkami, plácajícími v potoce špinavé prádlo dřevěnými plácačkami, ještě jsme se naposled vykoupali v ledovém potoce také sami, a už jsme balili svých pět švestek do ruksaků.

V noci na první duben jsme vyrazili na Trident toutéž cestou, kterou jsme přišli a v trapných úvahách, kam si to asi hasíme, zdali ne už přímo do [sic!] fronty, dorazili jsme utrmáceni zrána do Villaciana (Villazzano), asi půl hodiny na jih od Tridentu směrem na Matarello. Tam se nám vrátila zase dobrá nálada, kterou jsme kdesi na cestě ztratili, jak bylo zřejmo ze zoufalé písně na pochodu prozpěvované:

„Jedna ruka uražená, druhá ruka uťatá,

pojď, má milá, pojď a podívej se,

jaká je ta vojna zlá…“

Písně, která vystřídala dřívější pyšnou a mocnými hlasy řvanou písničku:

„Jedna druhý praví: pojď, podívej se,

jak se ten jedenáctej překrásně nese…“

Villaciano (1. dubna–13. května)

Ve Villacianu^19 jsme poznali, že se opravdu něco velikého připravuje. Nekonečné kolony nákladních aut se pohybovaly denně směrem k frontě, aut naplněných zásobami, bednami a municí s potřebným válečným materiálem všeho druhu. Denně táhla tudy nová a nová vojska, pěchota, jegři (horští myslivci),20 landveráci (zeměbranci)21 i landšturmáci (domobranci),22 dělostřelectvo, sapéři (ženisté) i pionýři (zákopníci). Denně letěly nad námi naše aeroplány, mající za úkol přesně zjistit italské postavení na planině Folgaria – Lavarone,23 kde měl být proveden hlavní náraz na Asiago, a to podle plánu připraveného už dávno před válkou Conradem z Hötzendorfu,24 jediným prozíravým rakouským generálem, který nikdy nepochyboval o tom, že se v případě války Itálie vrhne na svého spojence. Dostali jsme i vysokou návštěvu, vrchního velitele našeho úseku ‚jeho císařskou Výsost Erzherzoga Eugena, pána na Bouzově,25 který nás povzbuzoval těmito ušlechtilými slovy: „Jen tu holotu italskou pomlaťte, žádné zajatce nedělejte, pobijte to všecko bajonety!“

Zugliste z Tyrol z Villazzana u Tridentu (první strana) – Hálův podrobný soupis 3. čety 11. setniny III. praporu pěšího pluku č. 11., vítaná pomůcka pro identifikaci Hálových kamarádů z vojny

Villazzano u Tridentu – tušová kresba s názvem „Náš dům“

Italové ale také nelenili a jejich aeroplány vznášely se denně nad našimi hlavami, shazujíce letáky tohoto obsahu:

„Čeští vojíni! Vaši důstojníci vám říkají, že Italové jednají špatně se zajatci a zběhy. To jsou hanebné lži, kterými vás udržují v zákopech, kde umíráte za Rakousko. Čeští vojíni! Nebijte se již s Italy, kteří jsou spojenci vašich bratrů Rusů. Složte zbraně a přijďte k nám, čímž zachráníte svůj život před hroznou smrtí, která vás čeká v zákopech.“

Každý leták byl v pěti jazycích: Maďarům se slibovalo vysvobození z rakouského otroctví, Rumunům vysvobození z maďarského otroctví, Charvatům ‚bijeloga kruha‘ (bílého chleba) do sytosti a Polákům se tam oznamovalo ruské vítězství; jak patrno byli stejně řádní volové na obou stranách.

U nás byl z těch letáků náramný strach, a proto přišly rozkazy, že je nikdo nesmí sbírat ani přechovávat; u koho se takový leták najde, ten bude postaven před válečný soud. Ve své prostoduchosti jsem si ovšem dva letáky schoval a přivezl je do Prahy, tahav je do té doby půl roku v ruksaku.

A konečně i náš současný výcvik nasvědčoval tomu, že to všecko není a nebude jen pro legraci králíkům. Nad Villacianem se totiž vypínaly dva ohromné vrchy: Chegul a Marzola. Nebyly zrovna moc vysoké, jenom nějakých 1700 metrů, ale to snad ještě nebyl důvod k tomu, abychom se denně vláčeli nahoru. Začalo to záhy po našem příchodu do Villaciana.

Asi čtvrtého dne jsme si totiž udělali malou procházku na M.[onte] Marzola, kde byl starý, mírový fort (pevnost),26 který jsme od té doby obtěžovali svými vycházkami, jak by se nám tam bůhví jak líbilo. První výlet skončil tím, že nahoru došel jenom náš kompagniekomandant (velitel setniny),27 oberleutnant (nadporučík) Max,28 který nic nenesl. Všichni maníci (vojíni) to krkli (vzdali) cestou, a to přesně v poměru k náladě a tělesným schopnostem. Já a můj kriegskolega frajtr (svobodník) Novák, truhlář z Jinína u Strakonic,29 jsme zůstali asi uprostřed, a to po delší debatě, v níž můj společník z levého flígru (křídla) dal na jevo především naprostou nechuť k jakémukoli stoupání vůbec a takhle blbému zvláště, načež se jal dokazovat, že podobné akce jsou v naprostém rozporu s jeho civilním zaměstnáním, truhlařinou. Já jsem se spokojil s prohlášením, že nejsem vůl, s čímž Novák úplně souhlasil. Nato jsme si sedli do příkopu a čekali, co se stane. Stalo se to, že se Max s vršku vrátil, sbíraje po cestě všechny odpadlíky. Dole nám oznámil, že nám pro tentokrát odpouští, ale napříště že je každé krkání zakázáno. ‚Přišla tedy na nás zrada‘,30 jak se po vojensku říká. Když to nejde tak, půjde to jinak, řekli jsme si, ovšem jenom v duchu.

Nechali jsme tedy zakázaného ‚krkání‘ a snažili jsme se udělat své ruksaky co nejlehčími. Ulehčovací akce byla záhy v plném proudu a postihla především patrony, jakožto nejnenáviděnější vojenský artikl vůbec. Starat se o ně nebylo zapotřebí, neboť to je jedna z věcí, které na vojně nikdo neukradne. Nechali jsme je tedy klidně ležet na půdě nebo někde za kamenem, dokud nepřišla visita. Pokud se týče mne, uschoval jsem je tak důkladně, že jsem je pak už vůbec nenašel, čehož jsem ostatně vůbec nelitoval. Po patronách přišly na řadu konservy. Zde byla otázka poněkud komplikovanější, poněvadž ty mohly být ukradeny, vlastně se jejich zmizení dalo předpokládat se stoprocentní jistotou. Majitelé je proto jednoduše snědli. Aby se však na to při visitě nepřišlo, uřízli jemně víčko, zblajzli obsah, načež víčko znovu elegantně nasadili na plechovku, jako by se nechumelilo. Když se na to přišlo a několik takových opatrných lidí dostalo přes hubu (konservy byly totiž po této úpravě příliš lehké), začala se dávat do prázdných plechovek hlína, aby ‚konserva‘ měla svou váhu.

Po konservách došlo na deky atd., až se konečně nosily ruksaky prázdné.

„Ježišmarjá,“ povídá jednou Max, „vždyť ty ruksaky visí jak chcíplý vopice. Ukažte, chlapi, co v tom máte.“

Moc jsme mu toho neukázali. Jeden měl lojovou svíčku, kterou s sebou nosil jenom proto, aby mu ji někdo neukradl, druhý kus chleba a špinavé onučky, třetí karty, čtvrtý flašku s vínem, pátý kus salámu. Zato po patronách, celtách, konservách, dekách a veškerých ostatních vojenských krámech ani čmuchu.

„Počkejte, chlapi, já vám to nakreslím,“ kasal se Max.

Tak jsme to pár dní nosili všecko. „Vono ho to blbouna vomrzí prohlížet každý den rance,“ říkali jsme si v duchu pro útěchu nad tím, že jsme to tak hanebně projeli. A skutečně to Maxe později omrzelo. Nosili jsme zase prázdné ruksaky, jenže jsme do nich dávali načechranou Národní politiku^31 anebo celtu, aby tedy nevypadaly jako chcíplé opice.

Ale jednou nás to vyplatilo. Náš hejtman, nyní už major Allé, bydlil v jakémsi zámečku u Tridentu a celý čas jsme ho vůbec neviděli. Jednou se mu asi po nás zastesklo i dal si předvést celý batalion (prapor). To by bylo nevadilo, my jsme dědečka rádi viděli. Ale čert ví, co dědka napadlo: u deváté kompanie si dal najednou rozbalit ruksaky a hned se začal zlobit. Měl také proč, neboť devátá nenosila nic zrovna tak jako desátá a jedenáctá jako dvanáctá.

Když jsme tak stáli a viděli, jak to u deváté dopadá, dostali jsme strach. Já také, neboť jako kaprál a Einjährig-Freiwilliger (desátník a jednoroční dobrovolník) měl jsem vlastně mužstvu předcházet dobrým příkladem. Strach mne dohnal k nepředloženému činu: opustil jsem řady a kvapil do zámečku, kde jsem si od vlastního majorova sluhy Mareše, kterého jsem znal z Gyuly,32 vypůjčil konservy, deky a všecko ostatní…

Hrom uhoď do pitomého majora! Když přišel po dlouhé době až k nám, nechal prohlídky patron a konserv a chtěl vidět celty a stanové kolíky. Celty se nějak sehnaly, ale na kolíkách jsme si už dávno uvařili kafe. A tak byla mrzutost nanovo.

A já měl nadto ještě mrzutost s vracením vypůjčených věcí, neboť mi kumpačka (setnina) zatím utekla. Seznámil jsem se však při této příležitosti se Sanitätsfähnrichem (zdravotnický praporčík) Pavelkou, který mne pozval na partii šachů. Pak jsme spolu několikrát hráli.

Pohled k Mattarellu u Tridentu s výhledem do údolí řeky Adiže – kresba tuší s popisky hor

Vedle menších cvičení v kompanii, konala se též cvičení celého batalionu (praporu) ve velkém. Na takový větší výlet si ovšem člověk musí přivstat, a poněvadž ranní ptáče dál doskáče, honili nás z pelechů už ve čtyři hodiny ráno. Připočteme-li pak k tomu tehdy právě vynalezený letní čas, bylo to vlastně ve tři. Pak jsme běhali jako tichý blázni nahoře po Marzole nebo po Chegulu, honíce tam landveráky a podobnou chamraď. Nějaký vysoký pán ze štábu armády nebo alespoň divise udělal tenkrát znamenitý objev: aby se zbytečně nekazily kvery (pušky) spouštěním fršlusu (závěru pušky)33 na prázdno, tleskalo se místo střelby rukama!!! Vypadalo to jako na divadle po skončení jednání. Měli jsme z toho náramnou jundu a těšili jsme se na to, co budou Taliáni dělat, až poženou útokem a my najednou odložíme kvery a dáme se do tleskání ploutvema.

Poněvadž takováhle palba landverákům nijak neimponovala, přihnali se obyčejně nesmírně statečně až do našich řad, takže cvičení obyčejně skončilo několika pohlavky uštědřenými z obou stran. Landveři (zeměbranci) byli vůbec nesmírně čiperní, asi z vděčnosti za to, že jim hned na začátku války císař pán ‚dovolil‘ překročit hranice. Jednou nás přepadli právě, když jsme si dali pušky do pyramid a když nám hlídky ohlásily, že po nepříteli ani čmuchu. Nejšťastnější byl náš doktor, neboť tomu se usadili na skále přímo nad hilfsplatzem (místo první pomoci) a pálili mu do raněných.

„Ta holota landverácká nešanuje (nebere ohledy) ani červený kříž!“ volal rozhořčeně, ale švanda ho brzy přešla, když mu major řádně vynadal za to, že se tak hloupě usadil zrovna pod skálou, na které je nepřítel.

Kromě toho tleskání přišel za námi do Villaciana ještě jeden báječný vynález: každý vyfasoval kus bílého plátna, aby si ho přišil dozadu na čepici; aby prý naše dělostřelectvo poznalo při ofensivě, jak daleko je první linie. Rozpředla se o tom debata. Mladí rekruti (odvedenci), kteří byli prvně v poli, tvrdili, že je to blbost, protože prý se u kádru nikdy neučili, že by bylo třeba hájit se proti vlastní artilerii (dělostřelectvu). Naproti tomu staří mazáci shledávali toto opatření výborným, neboť věděli ze zkušenosti, že dělostřelci nejednou práskli do vlastních lidí místo do nepřítele. Zkrátka bylo to úřední svědectví, že máme před sebou náramné vyhlídky.

Mimo tato zaměstnání plynul čas docela utěšeně: hrály se karty (začal jsem se tady učit ferbla)34 a chytaly se vši, kterážto ušlechtilá zábava zabrala u lidí jen poněkud svědomitých dobré dvě hodiny pilné práce denně. Já jsem patřil k těm svědomitým, kteří věnovali chytání vší veškeren volný čas, nezabraný cvičením a kartami. Vylezl jsem vždy na osamělé skalisko, kde jsem se nejdříve úplně svlékl, načež počínaje spodky odvšivil jsem postupně celou svou garderobu kus po kuse tím, že jsem cvrkal ukazovákem vši do trávy. Dával jsem této metodě přednost před mačkáním, které bylo mnohem krvavější a odpornější, nehledíc ani k tomu, že si přitom neopatrný člověk mohl snadno vyrazit oko. Rovněž lidem slabšího žaludku a mírnějšího vzezření se mačkání vší nedoporučovalo. Líní nechytali nic, aby na ty druhé mohlo po odvšivení zase něco nového nalézt. Kam to vedlo, ukázal názorně případ freiviliga (jednoročního dobrovolníka) Kohna, který se vší hrozně štítil a musil proto později od Ronchi do špitálu, jinak by ho snad byly sežraly. Byly tedy i vši jednou z příčin, jež oslabovaly rakouskou armádu a na kterou se docela neprávem zapomíná.

Kohn a vši u Villazzana – Hálova kresba dobře vystihuje souboj dotyčného praporčíka s těmito otravnými zvířátky…

Asi tak začátkem května jsem se začal domnívat, že by se celá ofensiva mohla docela dobře odehrát i beze mne. Zahájil jsem tedy ihned příslušné zákroky, které pozůstávaly v tom, že jsem si za cigarety opatřil gulášovou konservu, snědl ji syrovou a očekával, co se bude dít. Podle zkušených starých mazáků se mi mělo udělat špatně, ba měla přijít i horečka. To první přišlo dost záhy, ale nemělo očekávaný výsledek. Doktor mi řekl, že kdyby měli vojáci chodit s takovouhle nemocí do špitálu, že by tam byla za chvíli celá armáda. Horečka se na mne vůbec vykašlala. Jediným výsledkem byla náramná dysenterie (průjem), která mne v noci donutila, abych ve strašlivém lijáku běhal každou půlhodinu na latrinu sto metrů vzdálenou; a tam jsem pak vysedával bez valného výkonu hezkou chvíli a promokl až na kůži. Nato jsem se vrátil do pelechu, abych za chvíli běžel znovu.

Tak míjel čas a pojednou jsme seznali, že klidné dni jsou už sečteny. Čím dále, tím častěji se bijí ve vzduchu aeroplány obalené kouřem pukajících šrapnelů, denně táhne víc a více vojska směrem k hranicím. Náš druhý batalion už odešel do zákopů, což způsobilo pravé zděšení. Silnice pod Villacianem si teď ani neoddechla. Auta vozí spousty granátů obrovských kalibrů, vždy jen dva najednou, víc se jich do nákladního auta nevešlo. Těžká děla, osmatřicítky, plazí se těžce po silnici jako nažraní hadi. Dne 7. května maskujeme ústup: všecka daleko široko rozložená vojska táhnou současně pryč směrem na Trident, veřejně, před zraky italských letců. Taliáni se mají domnívat, že rakouská armáda z Trentina ustupuje a upouští od připraveného útoku, aby se mohla vrhnout na frontu ruskou, kde revoluční ruská armáda^35 prolomila rakouskou frontu a postupovala směrem na Lvov. (Ať tomu Taliáni věřili nebo ne, přece jen na náš útok byli mizerně připraveni). V noci za tmy se zase všecko vrátilo na svá původní stanoviště. Tuto komedii jsem bohužel zmeškal, poněvadž jsem se právě s jednoročákem Hrdinou koupal v jakémsi jezírku. Špláchali jsme se vesele ve vodě nemajíce ani nejmenší potuchy o tom, co se zatím ve Villacianu děje. Byli jsme proto nesmírně překvapeni, když jsme po svém návratu nenašli v celé vsi ani chcíplého psa. Za strachu, zdali neodtáhli nadobro, jsme pak prospali zbytek odpoledne a byli jsme náramně potěšeni i hrdi na svůj výkon, když se večer naše kumpačka za strašného nadávání a klení všech vojáků vrátila zase domů.

Den na to nová pohotovost. „Teď už si to jistě hasíme do fronty,“ říkali kluci. Zatím z toho vylezlo, že se třiasedumdesátý regiment^36 tahal s naším o ubikace a s majorem o jeho vilu. Na konec se to nějak urovnalo a my zůstali, kde jsme byli.

Pochod na Monte Rovero

Dne 14. května byla neděle, tak rozkošná, jak dovede být v kraji tak nádherném, jako je okolí Tridentu. Měli jsme celý den volno, abychom si odpočinuli na večer, kdy jako nekonečný had se rozvinulo 700 lidí třetího batalionu po silnici směrem na Valsordu. Byla neobyčejně krásná noc a měsíček svítil přenádherně. Táhli jsme mlčky, neboť nikomu nebylo do zpěvu. Pociťovali jsme až příliš jasně, že naše životy visí na tenké niti, která se může co chvíli přetrhnout. Jedinou zábavu nám působil kaprál Hejl,37 který provozoval podivnou, přímo akrobatickou chůzi podél silnice a zakončil své představení tím, že se svalil do příkopu.

„Dyť von ten chlap je už zas nalitej, až pámbu brání,“ ujasnil si situaci cuksfíra Hybrant. „Krucihiml, to je s ním kříž. Jak se někam táhne, tak se dycky takhle zleje.“

Zvedl Hejla znalecky z příkopu a postavil ho na nohy. Jenže rum nebo co to pil, ubil v chudákovi Hejlovi naprosto smysl pro jakoukoli rovnováhu a tak po několika krocích už si zase hověl tam, odkud ho Hybrant vytáhl.

„I jen ho nechte ležet,“ povídá rozvážně starý Teska,38 „však není malý dítě, von se na nás doptá. A kdyby ne, tak voni mu už feldžandarmové (polní četníci) povědí, kde nás najde.“

Jisté je, že nebýt instituce polních četníků, mnoho vojáků by marně hledalo svůj regiment celé měsíce, ba někteří by ho nebyli našli ani do konce vojny vůbec. Jak vidět, má každé zařízení na světě svou příčinu a svůj důvod.

Mlčky jsme prošli Valsordou a ještě tišeji Vattarem (Vattaro), až konečně časně zrána se před námi ukázala Calceranica (Calceranica al Lago), kde jsme se usadili a zůstali tam po celý den. Bylo nádherné počasí, na nebi ani mráčku a slunce jen pálilo. Hned u vsi bylo rozkošné jezero vyzývající ke koupání. Zdálo se, že je třeba jen zahodit pušky a jít domů. Ale prudká dělostřelba zaznívající z planiny lavaronské uváděla nám až příliš jasně na mysl pravý stav věcí. Také z Calceranicy se střílelo. U jezera stála obrovitá osmatřicítka, vypalující pravidelně každou hodinu svůj strašlivý náboj přivážený na vozíčku, směrem na Asiago. Celou hodinu trvalo dělostřelcům, nežli dělo znovu nabili a přivedli ho do patřičné polohy. Současně s každým výstřelem byl na sousedním kopci zapalován dynamitový náboj, aby letci nemohli zjistit, kde dělo stojí. Velitel řídil palbu z přední linie až na planině lavaronské, hodinu cesty odtud.

I jinak bylo v Calceranice velmi živo. Samý štáb a samé komando (velitelství). Bylo tu naše Divisonskommando (velitelství divize), dále Etappenkommando (velitelství týlové oblasti) a Stationskommando (staniční velitelství), byla tu i Fassungsstelle (odběrné místo). Celý náš kchór (XXIII. Armeecorps (armádní sbor))39 táhne tu do fronty; těsně vedle sebe táboří 73. regiment z Chebu, který s námi tvoří brigádu.40

Celý den až do večera jsme strávili většinou hraním karet. Kurs peněz vzhledem k nejistotě zítřka silně klesal, což bylo zřejmo z toho, že se hrál většinou kaufcvik^41 a že se sázelo hezky vysoko. Večer jsme se seřadili a vytrhli – tentokrát se střízlivým Hejlem – dále kupředu maskovanou cestou na Caldonazzo, z polovice rozstřílené. Ohavný dech fronty, na který jsme za ty dva měsíce klidného života už skoro zapomněli, vyvstal v tom vypáleném městečku zase před námi. Pak nastalo otravné a zdlouhavé stoupání nekonečnou serpentinou a v noční temnotě tím namáhavější vzhůru na náhorní planinu lavaronskou. Cesta se tu zdála bez konce. Na každém ohybu serpentiny, kdy jsme pojednou ve tmě spatřili volné nebe, zdálo se, že už jsme nahoře. Ale jak jsme minuli ohyb, octli jsme se znovu pod strmou skalní stěnou a bezútěšný pochod pokračoval až k nejbližšímu ohybu, kde jsme podlehli stejnému klamu.

Bylo už ráno, když jsme konečně stanuli na hoře Monte Rovero (Monte Rovere). Sotva jsme se zastavili, každý padl na zem tam, kde právě stál a ve chvíli celý batalion zuřivě spal. Spali jsme až do pozdního odpoledne, kdy nás zavedli do jakýchsi baráků beze střech a s podlahami pokrytými čerstvě nařezanými jedlovými větvemi, které překrásně i omamně voněly. Tam jsme pokračovali ve spaní až do rána. Následující den jsme celý proklackovali, zatím kolem nás na všech stranách houkala úžasná kanonáda. Od včerejška už byla ofensiva v proudu a my měli zatím pokoj jenom proto, že na nás ještě nebyla řada. Naproti Roveru na zasněžených svazích hor Cimone a Lavarone vidíme postupující řady 87. pluku^42 a landveráků, odrážející se nápadně od bělostného sněhu. Ženou před sebou utíkající italskou pěchotu jako kamzíky. V pekelné palbě rakouského dělostřelectva sníh pozvolna roztával a bílé svahy hor ponenáhlu temněly. Nazítří kanonáda ještě více vzrostla. Už to nehoukalo jenom před námi a vůbec na všech stranách. Také směrem k Vezzeně, kam jsme měli jít, rozeřvala se divá dělostřelba upravující nám cestu do italských zákopů. A tu jsme pojednou pocítili, že nadešla naše chvíle.

Bitva u Vezzeny (20.–21. května)

Devatenáctého večer nás zavedli do předních posic. Prudká palba trvající už tři dni nepolevila ani trochu a Monte Rovero se zachvívalo až do základů. Po cestě nám jasně svítil měsíc a v dáli houkaly naše a italské pušky. To asi hlídky se srazily kdesi před zákopy. Jako zloději jsme se přikradli na své stanoviště za první řadou děl. Nalevo od nás se vypínala pevnůstka Werle (Forte Verle), úplně rozbitá ustavičnou palbou italské artilerie.

Přehledná mapka Monte Rovere se hřbitovy v okolí i s Vezzenou, kde Hála bojoval – i to patřilo ke květnové ofenzivě v Jižním Tyrolsku

„Nelekej se, vojáku,“ křičel na mne neznámý chlap z kompanie ležící při silnici, když jsem se bezděky sehnul před hvízdajícím granátem. „Ten, co slyšíš, je už pryč, ale ten co tě zabije, ten už neuslyšíš.“

Zabije… v tom okamžiku jsem si uvědomil celou hrůzu toho strašlivého slova… zabije… Jak se mi tenkrát zdál život krásným!

Zrána 20. května to začalo doopravdy. Palba ještě více zesílila. V matném záblesku vycházejícího slunce jsme spatřili táhlou zelenou výšinu, po níž běžely italské zákopy, nyní metané do povětří palbou rakouských děl. A stálo jich tu, těch kovových jícnů! Vpředu polní osmicentimetrová děla v dlouhých řadách jako pěchota. Dále za nimi hmoždíře a houfnice, více vzadu děla ještě těžší a konečně zdola houkaly dlouhé ohlušující osmatřicítky až od Calceranicy.

Ještě za tmy vyrazilo deset kompanií jedenáctého pluku proti italským zákopům. Naše jedenáctá a dvanáctá jsou v záloze. Italové však záhy zpozorovali útok a prudká palba z pušek vítá útočníky. Naši se sice kryjí ve spojovacích zákopech přichystaných pro útok předem, ale Italové je dostihují i tam palbou z minenverfrů (vrhačů min).43 Raněný za raněným utíká kolem nás nazpět, ale mnozí též zůstávají ležet na místě, aby už víckrát nevstali. Děla řvou nyní přímo zběsile a uprostřed granátového dýmu se ženou kupředu tlupy lidí zasypávané deštěm šrapnelových kulek a malými granátky revolverových děl. I po nás pustí Taliáni občas granát, abychom nezapomněli, že jsme v bitvě. Tento boj trvá s neutuchající divokostí celé dopoledne.

Italské posice jsou však pevné. Vybudovány z betonu, střílna vedle střílny a z každé čouhá šestiranová puška. V každém záhybu stojí minenwerfer a každých padesát kroků maschinengewehr (strojní puška).44 Před zákopy se ježí dlouhé a husté řady dráthindernisů (drátěné překážky).45 Za takových podmínek jedenáctý nemůže kupředu a zakopává se asi 200 kroků před italskou linií a ustává v útoku.

Ponuré hodiny čekání, co bude.

Polní děla bijící do italských posic zařvala ještě prudčeji, ale pojednou ustala. Co to? Co se děje? Dělostřelci vybíhají na náspy před bateriemi a mávají čepicemi. Řvou při tom jako posedlí.

Po zelené rovině Monte Rovera ženou se proti nám italské pěší kolony. Ale nemají zbraně a kynou nám přátelsky rukama. Několik našich odrbanců je vede.

Stalo se toto. Sousední 73. pluk dobyl v poledne útokem protilehlé italské zákopy, vrazil Taliánům do pravé flanky (boku) a sbaloval celou jejich frontu směrem k nám. Ti nemohouce odolati nepříteli vnikajícímu jim do boku a dokonce už i do zad, vzdali se odporu i na našem úseku. Náš pluk zmocnil se takto pohodlně italských posic a zajal několik set lidí.

Byli jsme teď v nejlepší náladě. Tak to bylo hotovo, řekli jsme si. Ale nebylo. K večeru jsme vytrhli a šli kupředu oněmi dlouhými útočnými příkopy, jimiž ráno postupovali naši kamarádi. Sem tam přelétl přes nás granát, jen tak, abychom si nemyslili, že snad Taliáni spějí. Jinak bylo po celé frontě nesmírné, až nepřirozené ticho. Nepřítel ustoupil do druhé zákopové linie a chystal se k dalšímu odporu. Za dobytou první linií ležel už náš první a druhý batalion. My jsme postoupili těsně k první linii a zakopali jsme se – podle rozkazu a v očekávání protiútoku – na svahu hřbetu, na který jsme se včera a dnes ráno dívali; zřídili jsme si jakž takž lůžka na holé zemi. Spali jsme dost pokojně, poněvadž si každý myslil, že už je konec.

Ráno dne 21. května bylo nádherné. Slunce se zdvihlo, horké jako obyčejně. Artilerie nám začala dělat ‚tágvach‘ (budíček). Za zády jsme měli les roverský; z jeho okrajů, v nichž jsme včera leželi, blýskala z děl rána za ranou. Dole po rovině se válela oblaka dýmu, trochu vlevo postupovaly nějaké reservy (zálohy) kupředu. Chvílemi vybuchl mezi nimi granát. Sem tam ustal někdo v běhu a zůstal ležet, ostatní klusali dál. I nás si začali Taliáni více všímat. Na ‚Laškovy laufgrábny‚ tj. přibližovací příkopy‘46 vybudované majorem Láškem,47 kterými jsme včera večer postupovali kupředu, dopadala nyní rána za ranou. Napřed se Taliánové nastřelili šrapnely velkého kalibru; z příkopů se jen prášilo, jak do nich sekaly šrapnelové kuličky, a po zelené trávě běžely černé stíny, jak vítr poháněl temné oblaky dýmu. Každé ráně předcházel podivný svist a pak se rozlehlo ohlušující, dutě znící třesknutí. Po šrapnelech začaly přiletovat ‚kuférky‘, těžké granáty velkého kalibru, při čemž s dojemnou pečlivostí dopadaly přímo do příkopů, jimiž sem tam pobíhali ordonanci (spojky) a štafety; běžel tam jednu chvíli také můj bývalý spolužák lajtnant (poručík) Černý, který byl poslán s několika lidmi pro munici. Když jsme spolu dřeli kalhoty na gymnasiu v Křemencové ulici, ani ve snu nám nenapadlo, za jakých podivných okolností se jednou sejdeme.

Zatím co se Černý takto bavil, stříleli po sobě vpředu naši s Taliány, jakoby neměli nic lepšího na práci. Naši byli na tom ovšem mnohem hůře nežli Italové. Ti si seděli v báječných krytech svých dobrých posic, kdežto naši se těžko kryli za pařezy, stromy a kamením, vystaveni až nadbytečně italským puškám. Každou chvíli se zvedl někdo z bitevní čáry a hnal si to vesele dozadu se závidění hodným pokřikem: „Už ji mám!“

Ztráty byly značné. Hned v noci, jak jsme přišli, ohledali někteří z vlastní píle anebo někam vyslaní celý terén a pak nás děsili: „Kamarádi, tam jich leží…“

Konečně uznalo velitelství pluku za nutné, aby to jedenáctá kumpanie vytrhla. Hověli jsme si ještě v negližé a byli jsme dokonce na nejlepší cestě uvařit si kafe, když v tom se rozlehl Maxův hlas: „Auf, anziehen!“ (Vztyk, oblékat!)

Mrzutě jsme se zvedali od kafešálků a ještě mrzutěji na sebe navlékali haraburdí, jímž civilisace dvacátého století vyzbrojila moderního vojáka. Pak jsme táhli kupředu hlubokou roklí; granáty z děl, spěchající do italských posic, svištěly nám nad hlavami tak rychle, jako by se honily. Zem už se zase jen třásla a vzduch se zachvíval příšerným třeskotem italských ekrasitek.48 Rozhodná chvíle nadcházela…

Brzy jsme se ocitli na místě včerejšího boje, na místě, kde se naši zakopali nemohouce dále. Země byla poseta zaházenými ruksaky, dekami, prádlem a dopisy. Přelézáme mohutné kmeny, jež Italové porazili, aby znesnadnili cestu. Proplétáme se ostnatými dráty do první italské linie, včera dobyté. Zákopy jsou nacpány spoustou munice a zaházených zbraní. Všude leží opletené láhve od vína Chianti, čepice a hlavně mrtvoly.

Les, jímž postupujeme kupředu, chví se pod údery šrapnelů. Konečně jsme na místě: ukládáme se jakýmisi skalisky asi 30 kroků za bitevní čarou. Brzy jsme se dověděli, co se může stát: fenrych (praporčík) Hořejš přiběhl s rozkazem: „Nasadit bajonety! Couvat se nesmí! Tato posice se musí držet do posledního muže!“

Jsa takto pojednou zcela nečekaně postaven před možnost bodákového boje, pocítil jsem jakýsi strach. Hleděl jsem napjatě před sebe, a co chvíli jsem očekával, že se požene přímo na nás řada Italů s napřaženými bajonety. Svíral jsem křečovitě pušku v ruce, prst na spoušti. Kromě magacínku (rámečku s náboji) jsem vrazil ještě jednu patronu do laufu (hlavně), takže jsem měl k disposici celkem 6 ran místo obvyklých pěti. Starší šarže (vojenské osoby s hodností) tento můj vynález neschvalovaly (vymyslil jsem si to u Tridentu) a tvrdily, že se patrony v laufu vzpříčí. Já jsem si to však už vyzkoušel ve Villacianu. Krom toho jsem si umínil (ke zvýšení osobní bezpečnosti), že nikdy nevystřelím dřív, dokud nebudu mít terč na pět kroků od sebe; střílet budu jen z fertiku (od boku)49 a nikoli z posice mířící. Měli tedy Taliáni pěkné věci k očekávání.

Když to čekání trvalo už hezkou chvíli, přestalo mne to bavit. Položil jsem tedy nejdříve břízu (pušku)50 na zem a potom hlavu na ruce a usnul jsem tak spokojeně, jako v posteli. Jak dlouho jsem spal, nevím. Když jsem se však opět probudil, dalo mi to mnoho práce uvědomit si, že se účastním bitvy u Vezzeny. Situace byla nezměněná: leželo se ve švarmlinii (rojnici) a střílelo se jako před tím. Zbytečně, poněvadž bylo vidět jen pevnou hradbu, za kterou byli ukryti Taliáni. Vpravo od sebe jsem uviděl staršího Schmoranze, jednoho z obou synů ředitele Národního divadla;51 pobíhal za svým na zemi ležícím mužstvem a vůbec se nekryl; na hlavě měl modrou italskou helmici.

Když jsem rozespalý, dělám obyčejně neobyčejné věci. Jenom tak si vysvětluji, že jsem odpakoval s tornistry obě nádherné deky a zahodil je (později mne to mrzelo). Pak jsem zapředl rozhovor se sousedem vpravo, ten mi ale neodpovídal. Spal patrně také, jenže mu přitom vytékala krev z hlavy. Se sousedem vlevo nebyla rovněž řeč; všiml jsem si, že leží v podivné poloze. Šrapnely pukající bez ustání nad hlavami dokazovaly nad slunce jasněji, že je tu dost důvodů k usínání.

Najednou náhlá změna, všecko oživuje. Důstojníci řvou ‚vorwärts‘ (Vpřed!) a řady se zvedají ze země a běží kupředu za hromového pokřiku ‚hurá‘. Už je to tu, myslím si a v rozespalosti běžím mechanicky s ostatními. Teprve po několika skocích vidím, že se ženeme na italské zákopy. Ale ku podivu. Místo, co by jejich palba měla na uvítanou zesílit a kosit nás v řadách, utichá vůbec a kapižóni^52 mávajíce bílými šátky se ženou k nám a div nás neobjímají.

Druhá linie je protržena. Dosazením reserv do bitevní čáry je pojednou všecko pomícháno. Není důstojníků, nejsou kompanie, ani bataliony. Zaplétám se mezi docela cizí lidi, které jsem jakživ neviděl. Někteří mají fialové výložky na blůzách: Chébáci! Tak tedy už ani pluky neexistují v té motanici! Ale všecka ta pomíchaná masa dělá jedinou věc: postupuje v prořídlých řadách na třetí italskou linii.

Řekne-li se ‚všecka ta masa‘, pak to není zcela pravda. Jsou to ulejváci a nachcígleři,53 kteří se bitvě vyhýbají a dále i mnozí jiní, kteří se dávají do plenění dobytých zákopů.

Na ty je mohutná podívaná. Země je tu rozryta granáty těžkých kalibrů, všude díra vedle díry. Všude leží bolestně zkroucené mrtvoly a spousty raněných našich i italských. Vojáci vytahují celé pytle kávy, cukru a mouky a cpou si to do ruksaků; takto obtíženi ženou se pak dále kupředu. Je tu k dispozici i špek, bílý chléb a spousta lahví vína, zkrátka vše, co může vojenskému vyhladovělému žaludku lahodit. Občas do toho řízne šrapnel a rozhazuje cukr i lidské drobečky.

Zatím na obrovských a rozlehlých pastvištích, táhnoucích se po hřebenu tzv. Marcai – Rücken mezi druhou a třetí italskou linií vzmáhala se bitevní vřava. Švarmlinie (rojnice) tam postupují odhodlaně kupředu v pekelné palbě italských mašinkverů (strojních pušek).54 Třeskot je ohlušující. Vzduchem plují bílé obláčky dýmu. A nad tím vším hoří krásné jižní slunce, opírající se zlatými paprsky o rozbořené domky samoty Marcai di sotto (dolní salaše) nad vesnicí Vezzenou.

Běžím kupředu se všemi ostatními. Kolem mne chytá se občas někdo za ruku nebo za hlavu a klesá s výkřikem bolesti. Jeden padl tak těsně přede mnou, že jsem oň málem zakopl. U jednoho stromu stál, opřen o kmen, Němec – Egerländer (z Chebu) s tvářemi prostřelenými, do fialova naběhlými a jen chroptěl. Dva kamarádi stáli u něho bezradně a nevěděli, co s tím počít. Jinému prolétla kule polní lahví, jinému čepicí, ale jinak se jim nic nestalo. Mne by byl jednu chvíli zabil náš vlastní kulomet. Ležel na pastvisku asi 20 kroků za mnou a tedy vůbec za vlastní linií, a řezal přes mou hlavu tak divoce, že mi přestřihoval bujnou horskou trávu takřka před nosem. Řval jsem sice dozadu, aby přestali, ale kdo pak mne měl slyšet v tom pekelném hřmotu. Ještě na štěstí, že jsem právě ležel v jámě od granátu, takže mne nemohli oddělat. Nevím, jestli to byli Češi nebo Němci, ale blbci to byli v každém případě, protože stříleli strašně nízko. Pravděpodobně jacísi upocení chlapi, kterým bylo jedno, kam ten mašinkver (strojní puška) postavili a kam s ním mířili, jestli mířili vůbec. Nakonec s tou svou mašinou odharcovali jinam a já byl vysvobozen. V tom mě nachytal náš fenrych Polák (vlastně Pollack, byl to taky Němec odkudsi od Chebu). Že prý má jít jako Machinengewehrbedeckung (záštita strojní pušky) a měl u sebe za tím účelem několik obejdů s výložky našeho regimentu. Abych prý šel s sebou [sic!] jako šarže. Byl to můj cukskomandant (velitel čety), nemohl jsem nic namítat. Vystoupili jsme kus strání nahoru až k jakýmsi dřevěným salaším (Marcai di sopra (horní salaše)), kde se také vesele plenilo a odtud pak slušnou horskou vozovkou kupředu za tím mašinkvérem, jemuž jsme z neznámých důvodů měli dělat ochranu, jejž jsme však nemohli najít. Šli jsme řídce rostoucími jedlemi a smrky a viděli skrze ně na celou horskou stráň až nahoru ke hřebenu, ale nikde ani človíčka, natož pak mašinkver. Pak se s námi cesta zatočila náhle doprava a my se dostali opět do hustšího lesa, tvořeného vysoko se vypínajícími jedlemi a smrky. Byli jsme jako turisté na procházce; i bitevní hluk k nám zaléhal jakoby z dálky. V tom před námi Talián. Kdosi na něj udělal flintou fertig (zamířil od boku), ale zbytečně. Byl mrtev. Seděl v mělké díře od granátu a držel si obě ruce na břiše, z něhož mu vylézala střeva. A tak jsme šli dál a dál, až jsme náhodou padli na náš batalion (prapor).

Ten zanechal bitvy a tábořil v hluboké horské rokli, ve které byly umístěny reservní (záložní) a štábní dekunky (kryty) Italů. Vypadalo to tam jako v létě u Vltavy. Všichni byli vysvlečeni a navlékali na sebe ukořistěné prádlo. Také kdo neměl kalhoty docela v pořádku, vzal si ze společenských důvodů italské. Velké oblibě se těšily brotsaky (chlebníky/mošny). Kdosi objevil kopací míč a hned si ho vzal. Jiní vláčeli nádherné pláště s kožešinami, také zlatem prošívané čepice a uniformy důstojníků, navlékali na sebe italské tornistry a bajonety a div, nechtěli s sebou tahat i jejich děla. Každý cpal do ruksaku, co se mu tam vešlo, aby to pak na pochodu zase vyházel. Byli jsme zkrátka jako malé děti. Nejoblíbenější kořistí byly ovšem masové konservy (Taliáni měli výtečné), chleba a boty. Všude ležely spousty válečného materiálu, granátových střepin, kuliček ze šrapnelů i pušek. Italové byli v zákopech nadmíru pohodlně zařízeni. Měli tam fotbalové i tenisové hříště (fronta zde ustrnula už od začátku války) a konečně, což nás velmi interesovalo, našli jsme i bedny s jemným ženským prádlem, z čehož jsme dělali všelijaké příjemné závěry.

Den pomalu dohasínal. Rachot děl i pušek dozněl, bylo po bitvě. U kompanií (setnin) se shromažďovalo rozptýlené mužstvo a ze všech stran bylo slyšet: „Hele, ty si eště živej?“ Tímto způsobem se vítali kamarádi.

Pronásledování

Ještě v noci jsme vytrhli znovu kupředu. Postupovali jsme dosti dlouho hustým a hlubokým lesem vezzenským, až konečně na jednom místě jsme se zakopali (v očekávání italského protiútoku, ve skutečnosti však docela zbytečně) a spali pokojně až do rána. Jitro bylo zase rozkošné. Ani rána z děla se neozvala, jen občas a hezky daleko zarachotily pušky. Nepřítel byl tehdy na úplném ústupu. Jen jeho zadní voje hleděly zadržet postup rakouského vojska. Dopoledne nám příjemně uteklo při vaření a konsumování masových konserv (italských samozřejmě, neboť naše vlastní byly zkonsumovány, tj. sežrány už dávno) a také kafe. Kromě sem tam rozbitých stromů a zurážených větví nikde ani stopy po boji. Nad námi se klenuly obrovité jedle nekonečného hvozdu, tajemně šumící ve větru. Pod nimi hebký, skoro hedvábný mech, na němž se místy bělaly veliké skvrny sněhové. Kdyby se tak člověk mohl sebrat a jít domů… Ale zatím přišly nové rozkazy, náš pluk sebral své ruksaky a šlo se znova kupředu.

Nálada byla povznešená. Vojáci oplývali vtipy na Taliány, o nichž teď platilo přísloví: „Máš-li škodu, o posměch se nestarej!“ Ani rána po nás nepadla. Vědomí, že nepřítel utíká a že zahazuje své smrtící zbraně, posilovalo i největší zbabělce. Veselil se cuksfíra Hybrant, který býval před každou srážkou náramně bledý, veselil se i kaprál Hejl, který zase byl obyčejně řádně nalitý, aby měl více odvahy. Žertovali i dva největší ustrašenci z celé kompanie, staříci Kurz^55 a Hodouš,56 ba i ten zatracená jednoročák, frajtr Tyla, který věčně chodil s hlavou sehnutou, jako by nad ní pořád fičely kulky. Všecky vtipy šly samozřejmě na účet kapižónů alias Emanů,57 kteří sami nás povzbuzovali, jen abychom šli pořád kupředu, a Roma… a Roma… (do Říma)

Po útěku Italů – netřeba komentáře

Dávali tak najevo svoje ušlechtilé vlastenecké smýšlení. To nebyli ani staří Římané, ani karbonáři,58 ani Garibaldiovi dobrovolníci bojující za osvobození Itálie z rakouského jha, od těch ‚porchi tedesci‘ (německých prasat). To nebyli ani lidé uvědomující si, v jakém nebezpečí je jejich vlast. Bylo to stádo ustrašených zbabělců, vydávající bez boje i nejsilnější posice, spílajících vrchnímu veliteli Cadornovi^59 a ministerskému předsedovi Salandrovi^60 a starajících se jedině o to, jak si zachovat svůj vlastní kejhák. Táhly jich kolem nás celé kompanie (setniny) i bataliony (prapory), dlouhé kolony i s důstojníky. Zmocňovala se nás z toho úzkost. Můžeme být od takových lidí poraženi? Může to Rakousko vůbec prohrát?

Přešli jsme krajem vysokého lesa vroubícího nádhernou horskou pastvinu a začali jsme sestupovat do údolí. Všude cestou opuštěná stanoviště baterií s děly i bez děl, na svahu stráně pak dřevěné baráky plné potravin a uniforem; všude zaházené zbraně, ocelové helmy, napakované tornistry, dopisy, fotografie, karty. Scházíme do údolí na krásnou silnici a spatřujeme první červeno-bílo-zelenou rohatku – italská hranice! Hned na to míjíme celnici v Termine (Osteria del Termine). Tam upoutal mou pozornost nápis:

„Passate lento! Jeďte pomalu!“

Kéž by to platilo na nás a bylo prorockým hlasem celého italského národa, pomyslil jsem si v duchu. Zatím však okolnosti na to neukazovaly…

Táhli jsme i po silnici jen krátko a pak jsme uhnuli stranou po bočné serpentině. I tu jsme však opustili, rozvinuli švarmlinii (rojnici) a postupovali pozvolna lesem bez cesty. K večeru jsme se rozložili pod mohutným horským masivem Monte Verena, zakopali se (opět zbytečně) a přenocovali. Nazítří se hned zrána pokračovalo v pronásledování. To už bylo 24. května. Tohoto dne po nás hvízdlo několik granátů z neznámého místa a nevelkého kalibru. Zastavili jsme se na pokraji lesa a vyčkávali. Tak jsme ztratili celý den. Na noc jsme musili postavit feldvachy (polní stráže) a také na mne došlo, ač bych byl raději spal.

Nazítří se šlo dál. Ten kanonek, co po nás střílel, utichl, patrně nás chtěl jenom zdržet a to se mu podařilo, tak zmizel. Protáhli jsme městečkem Ghertele, které ještě hořelo, respektive skladiště, která Taliáni zapálili, aby nám nepadla do rukou.

Kus cesty za Ghertele jsme zarazili a dostali menáž (jídlo). Každý se řádně našťouchl, také i z taliánských ukořistěných zásob a hodlali jsme se oddat odpočinku. Chyba lávky! Začali jsme stoupat na vysoký vrch dosti strmou horskou cestou. Plná břicha způsobila, že jsme se tam drápali jen velmi pomalu a teprve na večer jsme dorazili pod kolmé skalní stěny pod vrcholem. Byli jsme úplně zničeni a každý sebou praštil na zem tam, kde právě stál. A zase jsem měl jít na feldvachu, jenže jsem ihned dostal horečku, kterou jsem simuloval tak výtečně, že musil jít místo mne jakýsi frajtr (svobodník), který následkem toho strašně klel.

Nazítří jsme zjistili, že jsme na Monte Meatta (asi 1.800 m) a že tam leží dost mrtvol. Chébáci ten vrch dobyli před námi a byli teď už zase někde vpředu. Měl jsem tenkrát ve zvyku stavět velký stan společně se svým ‚fajfkou‘ (sluhou) Požárkem, starým Teskou a 145 frajtrem Novákem.

Chlapi byli tentokrát jaksi líní a do stavění se jim příliš nechtělo, stejně prý půjdeme zase hned dál. Přece jen jsem je k tomu přinutil. Odpoledne začaly padat kroupy, byl strašný vichr a po kroupách lijavec. V tomhle sajrajtu být na vrcholku dosti vysoké hory (na ten vrchol jsme přišli ráno) a nemít nic nad sebou bylo příšerné. Zalezli jsme do stanu a pozorovali se zalíbením, jak ti druzí lenoši zmateně pobíhají sem a tam a teprve teď si staví stany anebo se balí do stanových pláten. Kroupy napadaly do značné výše a pak nastala hrozná zima. Jak jsem teď litoval svých zahozených dek! Mrzli jsme ale stejně všichni.

Nastal den podobající se úplně onomu strašnému dnu na ruské frontě v Sokalech,61 v listopadu loňského roku. Když největší čina přestala, rozdělali jsme velké ohně. Taliáni nás vidět nemohli, nebylo vidět ani na pět kroků. Při těch ohních jsme se jakž takž hřáli a vařili si kafe.

Odpoledne se opravdu šlo zase dále. Sestupovali jsme s Meatty dolů nekonečnou serpentinou. Ještě než jsme opustili vrchol, dorazili jsme na malou planinku, na níž stálo několik našich děl. Planinka byla poseta věcmi zaházenými od Taliánů: municí, puškami, patrontaškami, různým řemením i plášti. Kousek dál se válelo několik set kol bersaglierů^62 – cyklistů, kteří sem přijeli narychlo ku pomoci. Odložili tu kola i zbytečné věci a hned se hnali k útoku, tj. rovnou do zajetí. S koly se přirozeně již neshledali. Mnozí naši popadli kola a jeli na nich do údolí, tam je zase pěkně odložili a šlapali pěšky dál. My ostatní jsme za nimi došli pěšky. Tím údolím jsme pak postupovali dále kupředu; v jediné opuštěné salaši se usadilo naše regimentskommando (velitelství pluku). Dostali jsme menáž a fasunk (odběr vojenských náležitostí), jenže už za tmy. Pro rány Matějovy, to byl pěkný čurbes! Ve tmě a nově vypuknuvším lijáku rozdělovat víno, cukr, kávu, rozkrajovat sýr a chléb, do toho tekla voda, vojáci kleli a šarže rozdělující fasunk (příděly) ještě víc, neboť cukr se rozplýval v rukou a víno bylo samá voda. Byl to zmatek a shon k nepopsání. K tomu ještě patroly (hlídky) nás nabláznili, že nahoře na vrchu nad námi jsou Taliáni a tak jsme se tam vydali s nabitými puškami a nasazenými bajonety. Výstup po svahu hory byl perný: čirá tma, lijavec a obavy před nepřítelem. Táhli jsme jakousi kozí stezkou, takže jsme chvílemi musili lézt po čtyřech do příkré a bahnité stráně držíce se předních za ruksaky, abychom se neztratili. Přesto se každou chvíli průvod někde přetrhl. Zmatek byl úplný. Konečně jsme došli na jakousi paseku a tam náš Max na svou odpovědnost zarazil další postup. Každý padl na zem tam, kde právě stál, a ihned usnul únavou. Ruksaky jsme si nechali na zádech a opřeli o ně hlavy. Tak jsme spali nekryti a vystaveni na pospas lijáku, který nás do rána promočil až na kůži. Dokonce nám promokli i věci na ruksakách.

Ráno bylo probuzení strašné. Všichni byli bledí, tváře zesinaly, nosy červené, ruce i nohy se třásly, hlava brněla. Pokračovalo se ve výstupu. Ve vyšší poloze jsme narazili na sníh. Šli jsme pak sněhem se zmrzlýma nohama.

Vrátili se lidé z patrol (hlídek); v jejich čele uděšený kaprál (desátník) Kaiser a druhý uděšený kaprál Vacek se svými pověstnými, revmatismem prolezlými ‚sulcovkami‘, které měl trochu do X. Taliáni prý tam na nás čekají. Roztáhli jsme tedy švarmlinii (rojnici) a chystali se k bitvě. K té však nedošlo, protože se ukázalo, že ti Taliáni jsou vlastně naši nevinní lantveráci (zeměbranci). Když jsme táhli podle jejich zavřených řad, vítali nás posměšně voláním: „Kam si to hasíte, špagátníci? Nazdar, mlíkaři!“63

Byli jsme tak udřeni, že se nenašel vůbec nikdo, kdo by dal někomu z lantveráků na držku. Na tom nešťastném vrchu jsme pak tábořili celý den, pořád v tom strašném lijáku, který nedal pokoj ani v noci. Nazítří ráno jsme poznovu slezli do údolí a jali se pak stoupat do vrchu, který se měl pro nás stát tak smutně paměti hodným. Bylo to Monte Zébio.

Spali jsme dost pěkně v malé kotlince nedaleko opuštěných salaší Casara Zébio (Casara Zebio Pastorile). Ráno se však šlo zase dál. Na protějším vrchu se bili bersaglieři s Bosňáky,64 kteří je ustavičně pronásledovali. Zdola do toho řezala rakouská baterie. Důstojník seděl na stromě a telefonem řídil palbu z děl, která stála v lese pod námi. Po každém zařvání do telefonu se dole v lese čtyřikrát zablesklo a čtyři granáty hnaly si to přímo mezi bersagliery na protějším vrchu. Poněvadž jsme tam hezkou chvíli odpočívali (naši hledali zatím cestu pro sestup do údolí), mohli jsme dobře sledovat práci baterie. Dělostřelecký beobachter (pozorovatel) se však zlobil, protože Taliáni stále utíkali a on musil ustavičně opravovat měřičské elementy.

„Halt!“ Volal, sotva dal zaměřit na nové místo. „Die Italiener fliehen schon wieder! Drei Striche rechts, Lage, Feuer!“65 A čtyři granáty opět uháněly na protější kopec. Bylo to Monte Baldo.

Sotva je Bosňáci vyčistili, táhli jsme tam my. Stoupání bylo zdlouhavé a namáhavé, ale aspoň přestalo pršet. Pochodovali jsme pak rozsáhlou pastvinou s lesem po levé straně a k večeru jsme dorazili do rozkošné kotlinky, obklopené s jedné strany kolmými skalními stěnami, s druhé pak hlubokými lesy.

Nazítří nás sice obtěžovaly trochu aeroplány a italská artilerie, ale to nám příliš nevadilo. Dávali jsme se trochu do pořádku po včerejším dni bez jídla a po tom zoufalém trmácení za stále couvajícím nepřítelem.

Bylo už 31. května. Dva týdny jsme tady už válčili a pronásledovali Taliány. A tu jsme zjistili důležitou věc: naše dělostřelectvo začínalo ochabovat. Ty tam byly prudké palby prvních ofensivních dní. Zřejmě se šetřilo náboji a těžká děla nestačila sledovat náš rychlý postup. Pluky byly seřídlé, rozházené.

Zato italská děla pálící do nás byla den ze dne četnější. Nové pluky se ukazovaly místo pluků rozbitých a zdemoralisovaných. A při tom všem jsme se blížili planině Sette Communi,66 na níž podle Cadornova slibu měla být rakouská ofensiva zastavena. Dal se tudíž očekávat rostoucí odpor italského vojska. A skutečně už nazítří došly poplašné zprávy: lantveráci byli odraženi při útoku na italské posice, a to hned třikrát za sebou.

Postupovali jsme však dál, ačkoli už ne mnoho. Došli jen k vesnici Sebbu (Zebbo), kde se jakýsi regiment tahal s Taliány o zákopy. Zůstali jsme ležet v kamenité strži nad Sebbem. Odtud byl nádherný výhled do nížiny italské, v dáli se rýsující. Vrchy byly menší, pod nimi se táhly zelené louky a ojedinělé lesíky, jejichž okraje byly zaplavovány salvami šrapnelů: patrně tam seděla nepřátelské pěchota a nechtěla se hnout.

Teprve v noci jsme se vydali na další cestu. Tu se přihodila malá nehoda. Kaprál (desátník) Vacek, jehož ‚sulcovky‚ byly ofensivou už citelně znaveny, a maličký kaprál Voldřich ztratili spojení ve vesnici, kde se procházeli jakýmisi skalkami. Povstala strašlivá motanice, ze všech stran se křičelo ‚kehrt euch‚ (čelem vzad) a ‚langsam vorne‚ (pomalu vpřed), až konečně zadní díl batalionu šlapal rovnou k Taliánům, což mohlo náramně pěkně skončit. Na štěstí jsme se zase shledali ke všeobecné spokojenosti, vyjímaje stabsfeldvebla (štábního šikovatele) Hlavsu, který podle svého zvyku ještě dlouho klel a nadával.

Náraz

Táboříme v jakémsi lese přímo nad Galliem. Je nám celkem dobře, neboť se nebojuje. Ale fasuňky jsou špatné, kořist už žádná a ustavičně prší, což bývá v lese nepříjemné. Ukrýváme se před deštěm, jak můžeme. Lidi chodí do Gallia rabovat, nosí odtamtud mouku a dělají z ní placky nebo knedlíky. Všude se vaří, peče a smaží, neboť je plno špeku, polenty (kukuřičná kaše) a loje. Obyvatelé Gallia nechali doma skoro vše, na útěk neměli dost času. Totiž měli, ale první uprchlí vojáci, kteří utekli z bitvy, uháněli Galliem asi s takovou prudkostí a výmluvností, jako by jim ti ďábelští ‚porchi tedesci‘ (německá prasata) byli těsně v patách. Jen tím se dá vysvětlit, že na stolech stojí nedojedené obědy. Musil tam být tedy pěkný fofr. Na náměstí leží kostelní věž. Osmatřicítka z Calceranicy ji podrazila nohy. Za domy stranou stojí jedno naše těžké dělo. Kolem stojící domy dělostřelci zapálili, aby se neprozradilo jeho umístění.

Směrem k Asiagu duní prudká kanonáda. Italové tam přivedli posily a přes nejprudší palbu a útoky neustupují už ani o krok. Itálie je zachráněna, plán Conrada z Hötzendorfu se rozbil o tisíce mrtvol pokrývajících půdu od Arsiera až k řece Brentě.67

Pojednou udeřila chladna. Místo deště se na nás snáší sníh s kroupami, vrchy se pokrývají sněhem. Třeseme se zimou, uniformy jsou provlhlé a ruce i nohy omrzají. Za těchto okolností ženou nás nečekaně v noci dne 4. června do zákopů. Trneme už předem hrůzou, jak to tam bude vypadat. Za takových úvah lezeme na mohutný vrch, Monte Meletta di Gallio, na němž se usadíme na tři dni. Hned druhý den vidíme útok 47. regimentu štýrského^68 na pevnost Melettu, čnící na vrchu proti nám. Útok je odražen. V noci mají hnát znovu útokem, tentokráte za pomoci Bosňáků. I naše kompanie jim jde na pomoc (nerada). Za noci sestoupíme do údolí mezi oběma vrchy; máme odtud Štajeráky podporovat palbou. Ležíme celou noc v narychlo vykopaném zákopu a usínáme, ač je pekelná zima. Asi ke třetí hodině ranní přijde hlášení, že je to omyl a že se máme vrátit.

Radostně se ženeme zpět a hned vaříme kafe. Uplyne den a večer si to šinu znovu pod Melettu, tentokrát jenom na feldvachu (polní stráž). Přijde k nám bosenská verbindungspatrouille (styčná hlídka). Bosňáci jsou zřejmě rozčileni a proklínají ‚taliánskou majku‘ (matku), jako by za to mohla, že byli při útoku poraženi a měli velké ztráty. Těší se na zítřejší útok a brousí si už předem kudly.

Když jsem ráno přišel se svým cukem (četou) z feldvachy ‚domů‘, zjistili jsme, že se nám zatím nastěhoval do našich dekunků (krytů) německý cuk naší kompanie (četa naší setniny). Ve své kaprálské hodnosti jsem je dal vystěhovat, naši jim trochu pomohli, bez pár facek se to neobešlo. Skopouni si stěžovali u Maxe a ten nařídil, abychom jim ty díry uvolnili. Tak jsme se octli bez přístřeší, hráli jsme celé dopoledne karty a vařili kafe, neboť byla silná mlha, takže to Taliáni nemohli zblejsknout.

Bitva na Melettě dne 7. června

V poledne najednou přišla ‚zrada‘. Důstojníci se rozběhli ke svým cukům a sháněli šarže (vojáky s hodnostmi)69 a nejlepší střelce. Pak nás zformovali do švarmlinií (rojnic) a už jsme postupovali kupředu až na okraj hory. Mlha nás při tom kryla. Naším úkolem bylo podporovat palbou útok na Melettu. Poněvadž se ale musilo střílet na velkou vzdálenost a takřka přes hlavy útočníků, byla oprávněná obava, že by vojáci pobili víc našich než Taliánů; proto šli jen dobří střelci.

„To je pěknej švindl bejt cuksfírou,“ stěžoval si mi po cestě Hybrant. „Člověče, už tu vojnu kroutím pátej rok, ale to sem eště nežral, aby si mančaft (mužstvo) vostal doma a šarže (vojenské osoby s hodností) to šly vylízat.“

Na svahu jsme udělali dlouhý řetěz bezvadně vyrovnaný (byli jsme přece elita!) a čekali. Mlha se pojednou rozptýlila a před sebou jsme uviděli dlouhé švarmlinie Štajeráků a Bosňáků deroucí se odhodlaně vzhůru po příkrých svazích Meletty. Zahájili jsme ihned palbu. Taliáni si nás zpočátku vůbec nevšímali. Pak nás ale patrně objevil nějaký snaživý dělostřelecký beobachter (pozorovatel), bažící po vyznamenání nebo povýšení a jakási baterie revolverových děl, vulgo (lidově) čim-bumáků^70 začala po nás pálit. Schovali jsme se mezi skalisky, jak to jen bylo možno. Útok trval celé odpoledne.

Nad našimi hlavami se honily rakouské granáty a vybuchovaly naproti v pevnosti i zákopech. Italové pobíhali sem tam zděšeně a bylo zřejmo, že se dlouho neudrží. K večeru dospěly první řady útočníků před pevnůstku. Najednou se ozvaly polnice signálem ‚zum Sturm vorwärts‘ (Na zteč, vpřed!), švarmlinie se zvedly a za hromového pokřiku ‚hurá‘ hnaly útokem. Strhla se řež na bajonety a za hodinu už byla přední část Meletty v rakouských rukou. Druhé však naši už nedobyli, ani teď, ani později.

Na svazích Meletty znělo zoufalé volání raněných dobře slyšitelné v jasném horském vzduchu přes celé údolí až zase k nám. Se všech stran řezaly granáty do bránící se druhé části pevnosti. Bosňáci se tam řezali s bersagliery na nože. A zase po nás začaly střílet ty zatracené čimbumáky. Já jsem zalezl pod jakousi skálu tak důkladně, že jsem nemohl ven a byl jsem jako uvězněn. Torna se mi zadrhla do ostrého kamene a bránila mi v tom, abych se vytáhl ven. Povedlo se mi to až po delším zápolení, při čemž mne sem tam vybuchující granátky pobízely k pospěchu.

S několika opožděnými jako já dospěli jsme do svých posic. Ty však byly prázdné, neboť pluk mezitím odtáhl na Gallio. Kam teď? Jali jsme se tedy sestupovat po odvráceném svahu naší Meletty dolů do údolí. Zcela holý vrchol byl postupně vystřídán nejprve klečí a ojedinělými stromy, potom souvislým vysokým lesem. Po celou cestu nám svištěly nad hlavami rakouské granáty létající na zadní Melettu s neochabující prudkostí. V údolí jsme narazili na náš regiment (pluk), který se tam pořádal na pěkné silnici. Po té jsme pak táhli kupředu radujíce se, že je konec pekelnému pobytu na zasněžené Melettě a že zas jednou jdeme po pořádné silnici. Byla sice čirá tma, ale přece jenom jsme jaksi instinktivně vyciťovali, že se situace kolem nás příznivě mění: silnice vedla brzy lesem, brzy lučinami, noc byla teplá. Musili jsme tedy být už hezky nízko, vždyť jsme šli ustavičně s vrchu. S bohem hory, zvolali jsme uspokojeně a za chvíli zazněla píseň vyjadřující naši situaci:

„Mašírují vojáci

po císařský silnici,

mašírujou sem a tam,

žádnej neví proč a kam…“

V zákopech u Ronchi (8.–24. června)

Po císařské silnici jsme sice nemašírovali, proč a kam jsme také nevěděli, ale bylo přesto do zpěvu. Začínalo svítat. Před námi se rozprostřela nádherná horská krajina, pěkné vesnice, rozsáhlá pole a louky. Ranní slunce to vše osvětlovalo svou dobrotivou září. Za sebou jsme spatřili v mohutné výši mocný masiv Meletty, jejíž vrcholky se rozhořívaly v ranním slunci. Jinak všude vůkol pnuly se jen mírné výšiny porostlé lesy, z nichž vystupovala k nebi modravá pára. V celé krajině vládlo čarovné ticho, jen tu a tam se rozlehl ojedinělý výstřel z pušky.

Silnice, po níž jsme šli, poskytovala očividný doklad zmateného útěku Italů. V příkopech po obou stranách cesty ležely spousty zaházeného válečného materiálu od patron až po součástky uniforem. Vcházíme do vesnice Ronchi. Útulné a vysoké kamenné domky, většinou beze střech, tyčí se po obou stranách vesnice. Uprostřed vsi je kostelík s poškozenou věží; nikdo neopomene zajít se tam podívat, ale není tam nic k spatření. Mašírujeme ve velkých vzdálenostech jeden od druhého, neboť jsme utrmáceni dlouhým nočním pochodem a sotva nohama pleteme. Pořádku nikdo nedbá, neboť jsme přesvědčeni, že Taliáni jsou už zase bůhví kde. Tak jsme uvykli jejich věčnému ustupování, že si šlapeme jako turisté.

Krajina u Ronchi – kresba, křížek označuje italský zákop, osamělý domek je z vesnice Costalta, vpravo Val Frenzela, vlevo silnice do Fozy (červen 1916)

Blížíme se východu ze vsi. V tom do nás zalehne prudká palba ze strojních pušek. Sbíháme se silnice, která je v těchto místech vedena nad niveau krajiny a dekujeme se (kryjeme se) za jejím kamenným náspem. Jsou tam naši mašinkveráci^71 a oberlajtnant (nadporučík) Malec.72 Kumpačka je tu pomalu shromážděna a pak se opatrně plížíme skrze podtok do jakési úžlabiny. Probíháme ve skupinkách za sebou, aby nás Emani nezmerčili. Před námi jsou dva k sobě přilepené horské domky. Máme je podle právě došlého rozkazu obsadit. Mezitím italské palba sílí. To nejsou už jen zadní hlídky, jak jsme se domnívali: směrem od Sasso Rosso pálí do nás celé neviditelné švarmlinie a nutí nás, abychom zanechali postupu a okamžitě se zakopali. Zakopáváme se do svahu proti oněm dvěma domkům; každý ryje jako krtek, neboť kulky nám fičí těsně nad hlavami. Co chvíli proletí někomu kulka čepicí nebo lopatkou. K tomu všemu se zakopáváme do mělkého svahu, který nám příliš krytu neposkytuje. Když jsme konečně jakž takž zahrabáni, nemůžeme se ani nadzdvihnout. Hned po nás pálí pěchota a dokonce i dva či tři mašinkvéry (strojní pušky). Asi tři hodiny tak ležíme bez pohnutí. Pak nás to přestalo bavit.

I stalo se toto: především se ozval hlad, který byl zároveň nevědomým původcem všeho, co následovalo. I našel se odvážný muž, který si šel přes všechnu střelbu prohlédnout oba protilehlé domky. Pudil ho tam jakýsi vnitřní hlas, který mu našeptával, že tam jistě bude něco k jídlu. Tento hlas ho nezklamal, neboť si odvážný poutník odtamtud přinesl pěknou zásobu polenty (kukuřičné kaše). To povzbudilo mnoho jiných a za chvíli už chodilo do domků celé procesí. Byly tam objeveny pytle s moukou, špek a i jiné poživatiny. Kulek si už nikdo nevšímal, všechny ovládla lačná touha po kořisti. Kdykoli se ozvala nějaká rána, běhalo se poklusem, a to dosti rychlým. Zdá se, že majitelka domu byla pečlivá hospodyňka, neboť v jejím obydlí se nalézaly ohromné zásoby bílého, nádherného kanafasu,73 tak pevného, že nebylo vůbec možno ho přetrhnout. To bylo něco pro nás. Vyrobili jsme si ručníky, onučky, pytlíky na jídlo, kapesníky a ještě jsme si vzali zásoby na košile nebo na podvléčky. Na nějaký ten metr se přitom nekoukalo, nebylo toho zapotřebí.

Kresba domu u Ronchi (7. 6. 1916)

„Zatracená baba,“ povídal vděčně frajtr Novák, „ta asi kšeftovala kanafasem. Ta by měla radost, kdyby viděla, jak to jde na dračku.“

„Přineste mi na vonučky, pane frajtr,“ žadonil starý Teska, „já mám dnes ty haksny už trochu ušlý a nevím, jestli bych s tím kanafasem doved dost utíkat.“

Frajtr tedy šel. Sledovali jsme ho s Teskou, jak vešel do domku, a těšili se na kanafas. Situace se však zatím trochu změnila. Už asi čtvrt hodiny stoupal z obou domků kouř k modrému nebi. To si tam totiž někteří vojáci rozdělali klidně oheň a začali vařit kafe a polentu. Tohle však už přestalo být Taliánům jedno; zaměřili proto na cestu, kudy se k domkům chodilo, mašinkver a sotva se ukázal někdo s kafem, pustili po něm hned celou serii nábojů. Byla to podívaná pro bohy. Vojáci poskakovali v palbě mašinkveru a dávali přitom úpěnlivě pozor, aby si kafe nevylili. Přemety, které dělali, pohyby nohou, grimasy obličeje, to vše budilo dojem vystoupení clownů ve Varieté. My na mezi byli jsme jako na galerii a div jsme se smíchy nepotrhali.

Frajtr Novák se konečně vynořil z domku s řádným balíkem kanafasu („ten tam jistě utratil celej lénunk (žold),“ podotkl Teska). Nemaje nejmenšího tušení o tom, co se tu děje, šel si klidně po cestě. Řvali jsme naň sice zuřivě, ale frajtr nás neslyšel. Najednou ho Emani zblejskli, zaštěkalo to ‚ratata ratata‘, frajtr pustil kanafas a bouchl sebou za kamennou zídku, vroubící cestu. Po chvilce se sebral, popadl nákup a tryskem splašeného prasete uháněl k nám.

Bylo vskutku překvapující, že při celé té střelbě nebyl nikdo raněn. Vypadalo to spíše jako hra na schovávanou, při které se pro větší zajímavost střílí. Naši se vždy přiblížili až k nebezpečnému místu, kam létaly kulky, vyčkali, až Taliáni vystřelili a pak rychle přeběhli. Taliáni však zase trpělivě čekali, až se někdo ukáže. Konečně přece jen jednoho doběhli. Byl to praporní telefonista, který přišel natáhnout telefon a neměl ani nejmenší potuchy o tom, co provádíme. Šel klidně po cestě a natahoval dráty; když jsme naň volali, aby si dal pozor, odpověděl nám zdvořile: „Polibte mi prdel!“ Toto přání mu vyplnili Emani, až na to, že místo polibku mu prskli serii kulek do onoho místa, o němž se právě zmínil. Telefonista se ani moc nezlobil.

„Aspoň du do špitálu,“ povídal saniťákům, když ho obvazovali.

Jeden raněný za celé odpoledne při poměrně značném plýtvání střelivem, bylo přece jen trochu málo, zejména když se uváží, kolik se při tom uvařilo šálků kávy a polenty. Bylo proto samozřejmé, že se Taliáni nakonec dožrali a přivolali si na pomoc dvě revolverová děla, jež se tam někde i s obsluhou povalovala. Tím se situace rázem změnila. Do zahrady za domkem vlétly pojednou dva granáty, a než bys řekl ‚švec‘ zahrádka se proměnila v jakési rumoviště plné rozházené hlíny a kamení.

„To sou zahradnící,“ povídá Teska. „Ty to dovedou zrejt a ani jim to nedá moc práce. Jenže nevím, esli tam eště někdy něco poroste.“

Smáli jsme se vtipu našeho bavitele kompanie, když v tom přilétly nové dva kousky a podle všech pravidel o dopadu a účinku granátů hodily nám na mez několik pěkně zvonících a ještě teplých střepin železa. Rázem nás přešla legrace. Přáli jsme si jistě všichni v té chvíli být krtky a moci se vrýt do země. Proti této střelbě jsme nebyli příliš kryti a několik dobře mířených ran nás mohlo rozehnat na všecky strany. Na štěstí se Taliáni umoudřili a místo granátů začali střílet šrapnely, jež nám pro špatné tempírování (časování)74 nemohly celkem ublížit. Neměli asi granátů dostatek a tak stříleli jenom pro postrašení. Naše stísněnost rázem povolila a sledovali jsme další palbu se značným zájmem. Olověné kuličky šrapnelů bily do střech obou domků jako krupobití, šindele lítaly do povětří. Vzduch se naplnil smrdutým kouřem a ohlušujícím rachotem pukajících projektilů. Ani noha se však už u domků neukázala a tak konečně Taliáni definitivně zlikvidovali naši ošacovací akci, jakož i vaření kafe a polenty.

Zatím se přiblížil večer. Byli jsme pevně přesvědčeni, že se už dál nepůjde a proto jsme se co nejpohodlněji zabalili do nanošeného kanafasu. Prostřeli jsme si ho pod sebe na zem a zabalili doň pečlivě nohy, aby se nám v noci zahřály (od začátku ofensivy jsme se ještě nezuli!). Avšak naděje, že se jednou vyspíme v suchu a teple, nás náramně zklamala. Asi v deset hodin nás potichu vzbudili a my jsme se spakovali. Kanafas jsme nechali ležet na zemi a postoupili pak o několik set metrů kupředu. Rozvinuli jsme se do švarmlinie na rozsáhlé a vysokou travou porostlé horské louce a na rozkaz zůstali stát. Pak nám bylo poručeno, abychom se zakopali spolu s doporučením, abychom to udělali co nejpoctivěji, poněvadž tu asi zůstaneme delší dobu. Na další postup se už nepomýšlí, ofensiva je u konce. Zároveň jsme byli upozorněni, abychom se řádně zajistili proti pravé flance (boku), odkud se dá čekat bočná palba nepřítele.

Dělali jsme si ďouru společně s frajtrem Novákem. Ryli jsme (kvůli vlastní bezpečnosti) trpělivě a pilně celou noc, až se z nás pot lil. Bylo to sice v měkké louce, takže práce šla rychle kupředu, avšak v červnu jsou noci krátké. Když se začalo rozednívat, hleděli jsme s hrdostí na své dílo: byla to ďoura tak prostranná, že jsme si tam mohli pohodlně sednout a hlavy nám při tom vůbec nevyčuhovaly ven. Proti pravé flance jsme dali dvojitou porci drnů, mezi ně nasypali spoustu nakopané hlíny, aby se kulky náležitě dusily a neublížily našim vzácným tělům. Pak jsme ulehli k zaslouženému odpočinku na rozbřesku nádherného dne, který se začal ukazovat.

Život v zákopech u Ronchi (vlastně u la Buona)

Asi za dvě hodiny jsem se probudil. Slunce mi svítilo přímo do očí, takže jsem nemohl spát. První, co jsme s Novákem zjistili, bylo, že se nám nepohodlně sedí; ďoura byla příliš krátká. Jali jsme se tedy ji rozšiřovat. Musilo se to ovšem dít v sedě, neboť sotva jsme vystrčili hlavu, hned po nás Emani střelili. Brzy jsme pokročili tak daleko, že jsme mohli pohodlně natáhnout nohy, čímž se nám znamenitě ulevilo. Pak jsme obhlédli celkovou situaci. Naše švarmlinie se táhla po mírném svahu, v louce pokryté vysokou trávou. Asi třicet metrů před námi zela v ní obrovská, čerstvě vyrytá kulatá díra.

„To nám sem poslali jeden těžkej hned po ránu, eště si spal,“ informoval mne frajtr.

Nad námi, a to směrem na Fozu. Stály u ní tři osamělé domky, samota La Buona (Dalla Bona). Od těch sbíhala po svahu dlouhá řada jednotlivých rakviček – naše díry přes noc vyházené. Konstatovali jsme s hrdostí, že všichni ostatní v noci lenošili; takový krásný dekunk (kryt), jako byl náš, jsme daleko široko neviděli. Pod svahem dole byla ves Il Buso, v níž se usídlil nový velitel jedenácté kompanie, lajtnant Fetter,75 který ji převzal po Maxovi. Ten měl už celé ofensivy po krk a ulil se do špitlíku. V zádech jsme měli vesnici Ronchi, jíž jsme včera prošli. Před námi se táhly rozsáhlé horské louky s horou Sasso Rosso v pozadí. Louky se ztrácely v lese. Uprostřed byla osamělá skupinka tří velkých jedlí a vlevo osamělý domek, před nímž oko vojákovo rozeznalo ihned italský zákop. Na naší straně ležela vlevo při silnici 9. kompanie (Winternitzova),76 na louce naše jedenáctá. Batalionskommando (velitelství praporu) a reserva (záloha) byly v Ronchi, 12. na svahu Meletty. O desáté jsme nevěděli, patrně byla v reservě.

První den v zákopech nebyl ani dost málo příjemný. Asi v devět hodin ráno se rozlehly kdesi v dálce dvě temné rány. Několik minut nato jsme uslyšeli svist letících projektilů. Poznali jsme hned, že jsou adresovány nám. A to podle strašlivého hukotu, který se prudce zesiloval, takže se na konec podobal rachotu rychlíku vjíždějícího do nádraží. Z louky za námi vytryskly dva obrovité sloupy hlíny a kamení, vznesly se vysoko do povětří, rozptýlily se tam na všecky strany a pak s rychlostí ustavičně se zvětšující pole pravidel o akceleraci snesly se na naše zákopy.

To bylo ‚decken‚!! (kryjte se!) Nikdo ani nedýchal, soudím-li správně podle toho, co jsme dělali my dva. Granáty pronikly totiž hlínou louky až na kamenité dno, vyrvaly odtud štěrk i velké kusy kamení velikosti až lidské hlavy a vyhodily to do výšky, odkud se to pak všecko sneslo na nás. Balvany padaly na louku jako povětroně a koulely se po ní s nesmírnou prudkostí. Ani kovových střepin jsme se tak nelekli, jako těch kamenů. Přitisknuti těsně k hliněné stěně svého obydlí čekali jsme se zatajeným dechem, až se kamenná smršť přežene. Pak jsme si teprve oddechli, jenže ne na dlouho. Přešlo asi půlhodiny, pak se ozvaly nové dvě rány a z louky vyšlehly nové dva vodotrysky, tentokrát přímo v zákopech 9. kompanie nad námi. Taliáni zřejmě opravili střelbu a zasáhli teď přímo cíl. Zděšení vojáci 9. kompanie vyskakovali ze svých mělkých krytů a utíkali k nám. Na tohle Taliáni jen čekali a řezali přitom do nich z mašinkverů jako o závod. Teď už jsme také věděli, co nás čeká: kapižóni se nastřelují a pak nás budou bombardovat. Ta půlhodinová přestávka je asi nutná pro vyčištění, nabití a zamíření děl tohoto sprostého kalibru.

„To sou nejmíň patnáctky,“ prohlásil frajtr Novák znalecky. „To bych rád věděl, kde ty chlapi sebrali takovýhle děla. Dyť to přece všecko uteklo.“

„Člověče, jen aby to nebyla už ta Cadornova protiofensiva,“ projevil jsem obavy. „To bychom se měli nač těšit.“

„Vono stačí i tohle,“ mínil voják od 9. kompanie, který se u nás ukryl. „Kamarádi, já sem se tak lek, že sem tam v tom chvatu zapomněl i fajfku. Jesli mi jí rozstřelej, kde seženu tady v těch horách jinou?“

„Proč pak si hned tak vyplašenej vod chroustů,“ posmíval se mu Novák. „Utíkáte všichni jako by vám hořela zadnice.“

„Člověče, já bych tě chtěl vidět, co bys dělal, až by ti takový hovado šláplo na kuří voko,“ odsekl ten od deváté. „Mně se zdá, že by ses neudržel smíchy. Jak vono na vás tady taky dojde. Já si to pohasím eště kousek níž po svahu, tam to bude bezpečnější. Vostatně bych se nejrači na celou světovou vojnu vyflák. V civilu sem klempíř a to sem nežral, aby po mně někdo takhle střílel.“

Nato odběhl směrem k Il Buso.

Měl pravdu, že se neudržíme smíchy: ve svých předpokladech jsme se totiž ani dost málo nezklamali. Přesně za půl hodiny letěly k nám nové dva granáty a vybuchly trochu dál v louce za námi. To se opakovalo celý den. Jednou to padlo blíž, jednou dál, ale přesně každou půlhodinu nás navštěvovala smrt; smrt, před níž nebylo úniku a na jejíž hrůzy se musilo vždy půl hodiny čekat. Bylo to mnohem strašnější nežli otevřený boj. Devátá kompanie byla úplně rozehnána a měla mnoho zabitých i raněných. Teprve večer ustalo toto hrozné bombardování.

Plánek pozic u Ronchi a Il Buso s vyznačením krytu, kde Hála pobýval se svobodníkem Novákem (vlastní nákres)

Nazítří to začalo nanovo, jenže už – z neznámých důvodů – ne na dlouho. Zato k večeru se počali Taliáni náramně podezřele chovat před zákopy 73. regimentu, který ležel na protilehlé stráni u Xaibeny (Zaibena) a Stocaredda (Stoccareddo). Vybíhaly v menších skupinkách ze svého zákopu a samlovali se (shromažďovali se) v jakési kotlince asi 200 kroků od Chebáků. Pak najednou vyrazili kupředu za hromového pokřiku ‚Avanti Savoia‘ (Vpřed Savojsko) a hnali se kupředu. Rakouská baterie, uvědoměná telefonicky o tom, co se chystá, na tohle jen čekala. Hned jak se zvedli, praskaly granáty přímo mezi nimi. Zpředu do nich řezali Němci a z boku od nás naše mašinkvéry. První řady se hned obrátily na útěk, ale vzadu čekali důstojníci s revolvery a hnali je znovu kupředu. Byl to děsný zmatek: jedni běhali sem, druzí tam, do toho řezaly granáty a kulky, strašlivé vraždění přímo před našima očima. Na konec všichni utekli a před rakouskými zákopy zůstala jen spousta mrtvých a raněných.

Italské útoky 18.–20. června

Už jsme poznávali, že nám Taliáni pokoj nedají. Od Asiaga zaléhala k nám prudká kanonáda a denně docházely zprávy o chystané Cadornově protiofensivě.

Osmnáctého ráno pronikla italská pěchota nepozorovaně až k našemu zákopu. Stráže spaly zrovna tak, jako my, a nikdo nezpozoroval útočícího nepřítele. V tom někdo zařval: „ALARM!“ (Poplach) a začal střílet. Emani místo aby po něm skočili a uškrtili ho, zarazili se a začali váhat. Toho řvouna zřejmě neměli v programu a teď nevěděli, co počít. A byli by měli práci lehkou, neboť my jsme neměli dosud vůbec žádné drátěné překážky před zákopem. Byly jen natrasovány (vytyčeny): sem tam byl zaražen do země kolík a ty kolíky spojoval jediný, neostnatý drát a to bylo všecko.

Zoufalé řvaní „alarm“ probudilo sousedy, kteří se napřed zlobili: „Co řveš?“ Pak ale bleskurychle pochopili situaci, skočili po kverech a začali střílet, řvouce přitom sami také „Alarm!“ Skočili jsme s Novákem ke střílnám, které jsme si vpředu udělali do brustwehru (předprseň zákopu) a pražili jsme o sto šest, až se nám rozpálil fršlus (závěr) tak, že jsme musili repetýrovat (opakovaně nabíjet)77 dupáním na pušku. Co se venku děje, jsme však nevěděli, poněvadž jsme měli nad sebou strop ze dveří, jež Novák odkudsi přitáhl.

Taliáni se chvíli drželi, takže obě strany po sobě střílely na několik kroků, na konec však přece jenom utekli. Na louce před námi zanechali mnoho mrtvých a raněných. Naše kumpačka měla dva mrtvé a dosti raněných. Pro raněné Taliány přišla jejich sanita, mávající velkým bílým praporem s červeným křížem. Poznali jsme hned, že jsou to vojska čerstvá a nezkušená, která ještě držela na jakési mezinárodní předpisy. Nechali jsme je tedy na pokoji a dokonce jsme vylezli na zákopy, abychom té podívané užili. Málem by se nám to bylo nevyplatilo, poněvadž jakási zřejmě neinformovaná italská baterka po nás řízla několika granáty. Naše vojáky to tak dohřálo, že chtěli po saniťácích střílet, ale podařilo se mi je od toho odvrátit. Udržel jsem je pouze stěží a Taliáni se nám za to odplatili: sotva byli ranění odneseni a sanita odešla do krytu, spustili na nás strašnou palbu z polních děl, asi ze vzteku, že byl útok odražen.

Nazítří ráno to začalo znova, jenže my jsme už nespali, což mělo za následek, že se to rychleji vyřídilo. Marně mávali důstojníci šavlemi, marně křičeli ‚avanti‘. Všecko to záhy utíkalo nazpět. Jen jediný Ital přiběhl až k nám, ale ten po cestě zahodil flintu a mával před sebou velikým bílým ručníkem. Když už byl u zákopu, zamířil naň pojednou kaprál Hejl z legrace puškou, jako by ho chtěl zastřelit. Ubožák se tak polekal toho ďábelsky vyhlížejícího Austrijáka, že padl na kolena a zabalil se do toho ručníku. Vtáhli jsme ho do zákopu a začali se s ním přátelsky bavit. Dal nám všem cigarety a pak se ptal, kolik je hodin. Když jsem mu to sdělil (dělal jsem se svými chabými znalostmi italštiny tlumočníka), kroutil hlavou a díval se udiveně na své cibule, které ukazovaly právě tolik. Taliánům totiž tenkrát zrovna zavedli letní čas, který my jsme měli ale už od května.

„Ten si myslí, trouba, bůhví co nemá,“ řekl opovržlivě landšturmák (domobranec) Vošmyk.78 „Ty vole, todle je u nás už moc starý, s tím bys překvapil leda svou babičku.“

„A co ten chlap tak smrdí?“ Dodal Kocík.79 „Dyť je to, jako by spad do latriny!“

A vskutku. Pohled na plátěnou Taliánovu uniformu od zadu nám objasnil situaci: když naň Hejl udělal ten fertig (zamířil od boku), tak se leknutím prostě podělal.

Třetí útok byla prasprostá blamáž. Ráno v půl šesté po silné dělostřelecké palbě a ještě silnějším řvaní ‚avanti‘ vyrazili proti nám celkem čtyři muži. Samozřejmě, že se tento útok zhroutil v naší palbě.

Byt a strava

Naše doupata se za těch pár dní velmi zdokonalila. Nejkrásnější byl ovšem dekunk náš, neboť jsme na něm pracovali s frajtrem denně s velikou láskou a porozuměním pro svou bezpečnost. Jako střechy jsme použili dvou dveří; mezi ně a na ně jsme vložili spoustu travnatých drnů. Vevnitř jsme mohli docela pohodlně stát. Měli jsme i lampu s petrolejem, na zdech obrazy (barvotisky), opatřili jsme si dokonce i talíře a koflíky, inkoust a pera. Všecko to nanosil Novák, který denně proslídil kde které stavení před naší frontou i za ní. K sousedům vedla od nás hluboká chodba. Vůbec se původní rakvičky během času změnily v docela pravidelný zákop, před kterým se teď dokonce táhla i jedna řada ostnatých drátů.

O jídlo nebyla nouze. Z domků se nosila polenta, brambory. V noci vládla vždy nádherně žravá idyla: přijela menáž, kterou jsme hned snědli celou, načež jsme si přichystali zásoby na příští den. Černou kávu v lahvích, polentu uvařenou s cukrem a sušenými švestkami, které frajtr také kdesi vyslídil. Vaření obstarával můj ‚fajfka‘ Požárek,80 devatenáctiletý jinoch a v civilu pekařský učeň. Já měl důležitější věci na práci. Cuksfíra Hybrant odešel do špitálu, fenrych Polák byl raněn. Byl jsem tudíž u zugu nejvyšší šarží a velel jsem 26 lidem a dvěma frajtrům. Kaprál Hejl se také ulil.

Přesto toto povýšení mne žrali vši stejně jako dříve, ba ještě víc, neboť Požárek přitáhl z jakéhosi ovčího chléva seno, aby prý se nám líp spalo. Spalo se nám však hůř, neboť seno bylo samá veš. Ovčí, jak konstatoval odbornicky Novák, který je odhadl podle červených zadečků. A byly tak velké, že – jak poznamenal Teska – byly by mohly nosit nám ruksaky.

Během doby se však situace začínala měnit. Domky byly vybrakovány, polenta i brambory sežrány a tak nás začal trápit hlad, ten nejhorší nepřítel. Každou noc se prohlubovaly zákopy a spojovací příkopy, při kteréžto práci se obyčejně snědl celý fasunk (příděl), takže pak ve dne nebylo do čeho kousnout. Taliáni si však vozili menáž za bílého dne a to nás nesmírně dožíralo.

Flankenmajstr

Dne 23. června ráno jsme seděli s frajtrem v zákopu před dekunkem a čapali vši. Celé dopoledne uteklo dosti rychle při této milé práci. S blížícím se polednem jsme zjistili oba souhlasně, že máme pořádný hlad.

„Když při tom vidím,“ zlobil se frajtr, „jak si ty Holomci naproti vozejí menáž do zákopů za bílýho dne, tak se vařím vzteky.“

Zlobil se až do večera a za tmy se přihnal s jakousi záhadnou věcí.

„To je dalekohled na flintu,“ povídá. „Šloh sem to u devátý jednomu cuksfírovi, když si šel pro kafe. To se nám bude zejtra náramně dobře hodit.“

Volba padla na mne jakožto na lepšího střelce. Našrouboval jsem si dalekohled na pušku, zamířil ji na určitý bod silnice, po které chodili mulové s menáží v doprovodu Taliánů, upevnil ji a čekal. Novák si také strčil pušku do střílny.

„Já se jen tak připojím,“ povídá, „aby bylo víc hluku.“

Kolem dvanácté hodiny se ukázali první mulové. Taliáni si šlapali podle nich bezstarostně, jako by ani nebyla válka. Z toho jsem je ihned vyvedl. Houkla rána, jeden mul vyhodil zadkem, shodil ze sebe soudky a pytle a divoce uháněl pryč. Hned na to práskl Novák. Taliáni už na víc nečekali a zmizeli v lese. Ostatní mulové chvilku ještě na silnici dováděli a pak také zmizeli za ostatními.

„Hele, už de druhá parta,“ povídá Novák a hned míří. Dvě rány houkly jako jediná. Neměli jsme však možnost pokochat se účinkem své palby, neboť se za námi ozval hlas kadeta od deváté, který přiběhl podívat se, co se to u nás děje. Kadet nám vynadal, proč prý střílíme, když nikdo nestřílí? Takhle prý je po celé frontě klid, a když nedáme pokoj my, tak prý Taliáni začnou taky. Byli jsme tak překvapeni, že jsme se ani nemohli vzpamatovat a nezmohli se na odpověď. A odpověď byla přece jasná. Proč se střílí? Inu, protože je válka.

Flankenmajstr – nákres vnější části společného krytu se svobodníkem Novákem u Ronchi, který skýtal ochranu proti boční palbě Italů

(„Traversa proti flankenmajstrovi“, 1916)

Kadetovým vynadáním tato věc ukončena nebyla. Nazítří ráno frajtr Novák najednou hrozně zaklel:

„Mordie Klatovy, zrovna teď mi tu ňákej moula taliánskej udělal ďouru do pláště. Holomek, trefil rovnou do zákopu, eště tu moh mizera někoho zabít.“

A vskutku. Novák si položil na böschung (násep) před dekunkem plášť, aby trochu vyvětral a někdo od naproti mu vpálil kuličku zrovna do něho. Očumujeme znalecky tu díru, když v tom zazní nová rána a kulka nám zasviští okolo hlav.

„Koukej ho blbouna, dyť von střílí po nás!“ rozčiloval se frajtr, „to nemá trouba nic lepšího na práci?“

„To bude asi za ty včerejší muly,“ povídám já. „Nejspíš se na něho nedostalo kafe a teď se nám mstí. Však ono ho to za chvíli omrzí takhle zbytečně blbnout.“

Byla to však mýlka. Asi za hodinu, když jsme na tu příhodu už skoro zapomněli, šel si Novák k sousedovi pro sirku, aniž by se s tím před Taliány nějak obzvlášť tajil. Ihned zahoukla rána a kulka se zaryla těsně vedle frajtra do okraje zákopu. Z hlíny se jen zaprášilo.

„Krucihiml, to je ale kalibr,“ ulevoval si Novák, když jsme kulku vydobyli z hlíny a shledali, že má průměr aspoň 10 milimetrů. Tohle dostat do hlavy, tak je z ní učiněnej průchoďák. Ten chlap má ňákou starou bouchačku, bůhví ze kterýho století. Já si dám ale pozor, vodkud to lítá, a pak to tomu mizerovi nakreslím. Zamávej tam něčím, já se kouknu, kde ten slíva hnízdí.

„I nech ho,“ povídám, „snad ho to omrzí a dá nám pokoj. Musíme se zatím mít na pozoru.“

Na tom to zůstalo. Odpoledne frajtr chytal vši a vyhodil podvlíkačky za zákop, aby se trochu vyvětraly. Houkla rána a byla v nich díra.

„To je ale zatracenej flanknmajstr,“ rozzlobil se Novák, když zjistil, že ten dareba na nás střílí odněkud z flanky (z boku) a trefuje nám rovnou do zákopu. Ze vzteku pak vypálil několik ran směrem, jímž – jak se zdálo – kulky chodily. Sotva ale nastal večer, přivlekl odněkud dveře, hodili jsme je napříč zákopové chodbě, nastavěli na ně do výšky pytlíky s hlínou a drny a zřídili si tak pěknou bočnou traversu proti pravé flance.

Nazítří jsme vstali časně ráno a čekali na výsledek svého opatření.

„Ten bude čumět, hovado,“ těšil se Novák a vyhodil na zákop za traversu staré, roztrhané podvlékačky, které v noci někde našel. Ihned třeskla rána a v podvlékačkách byla čerstvá díra.

„Trefuje hezky,“ řekl Novák uznale, „jenže teď nám může vlézt na záda.“ Na to jsme ztratili veškeren zájem o nebezpečného střelce, který se dále trpělivě trefoval do podvlékaček.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dvě ofensivy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.