A Thousand Days in Tuscany

Copyright © Marlena de Blasi, 2004

Translation © Daria Dvořáková, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN 978-80-7565-339-0

Krásné Jill Foulstonové, která přišla jednou večer ke mně na návštěvu tak jako k Abrahamovi andělé a svou přítomností všechno a navždy změnila k lepšímu.

Naše přítomnost zde tak mnoho znamená a vše na tomto světě je tak nesmírně pomíjivé, a právě asi to nás tolik poutá a zvláštně znepokojuje.

Rainer Maria Rilke

Úvod

„Ce l’abbiamo fatta, Chou-Chou, zvládli jsme to,“ obrací se ke mně jménem, které mi vymyslel, oběma rukama s lokty doširoka jako křídla svírá volant stařičkého BMW a s rameny schoulenými se spiklenecky pochechtává.

„Ano, zvládli jsme to,“ opakuju s náznakem nesouhlasu s množným číslem. Hledím z okna na druhou stranu ke světlům Ponte della Libertà. Den ještě pospinkává. Smetanové mihotání probouzejícího se sluníčka se omotává kolem blednoucího měsíce, který se nyní rozpouští do vlahé, temně modré oblohy nad lagunou. Ticho narušuje pouze jeho dětinská radost a vrnění ubíhající silnice. Pláču a po tvářích se mi přes veškerou snahu kutálejí horké slzy. Nechci odejít z Benátek. Přesto se usměju nad tím, jak je jméno mostu výstižné. Svoboda. Je snad lepší cesty pro útěk? Jenže je to jeho útěk, jeho nový začátek. No ano, vím, že i můj. Náš. A velká část mé bytosti se raduje nad vyhlídkou, že si v nádherné a dokonalé toskánské krajině vybudujeme domov. Kromě toho budeme jenom půl dne jízdy od Benátek. Budeme jezdit sem a tam. Na sto procent. Ale pro tuto chvíli musím v sobě vyburcovat věčnou tulačku a doufám, že mi vyhoví.

Můj benátský manžel přetrhal všechny vazby na toto město. Odešel ze zaměstnání, prodal náš byt, pozůstatky vlastní minulosti roztrhal jako mučivý dopis a jeho kousky naházel do chřtánu nenasytného moře. Tuto zarputilou a svéhlavou revoluci provedl – někdy nesmírně lopotně, jindy téměř překotně – během tisíce dnů, které uplynuly od našeho prvního setkání. Tento konec podle jeho slov definitivně potvrdil, že od této chvíle může opravdu začít znovu. Fernando, ač jinak velký melancholik, si vytvořil představu, že začátky jsou už svou podstatou jedna velká legrace a procházka růžovým sadem, kde nikoho nic nebolí. Myslí si, že staré přízraky si za ním do Toskánska cestu nenajdou.

Když už na terra firma projíždíme Margherou na autostradu, obrací ke mně své borůvkové oči a hřbetem ruky mi stírá slzy. Prastaré a zasněné oči plné smutku, zranitelné. Do těchto očí jsem se kdysi zamilovala. Do těchto očí a do plachého úsměvu Petera Sellerse. Nečekaný je prý náš příběh, nečekaný a prapodivný, o takovém se prý zpívají písně. On – dávno už žádný mladík – sedí jednoho bouřného benátského úterý na opačné straně nevelké vinárny a hledí na ženu – už dávno žádnou mladici –, která v něm něco, všechno, změní. Pouhých několik dnů předtím, než on změní všechno v ní. Šéfkuchařka, spisovatelka a novinářka, která cestuje po Itálii a Francii a hledá mimořádná jídla a nápoje, si odnese pár drobtů ze svého napůl příjemného a napůl osamělého života, dá svým dvěma dospělým a prospívajícím dětem pac a pusu a odejde žít s cizincem na pobřeží Jaderského moře. Uprostřed stovky planoucích bílých svící a pižmových obláčků kadidla se berou v kamenném kostelíčku nad lagunou. Nočním rychlíkem se řítí do Paříže a na horních lůžkách si pochutnávají na šunkových sendvičích a čokoládovém dortu. Žijí svou lásku. Hádají se a smějí se. Snaží se naučit mateřštinu svého protějšku, rozpoznat jeho úhel pohledu, ale brzy zjistí, že na dokonalé poznání toho druhého nebudou mít nikdy tolik času. Takovou spoustu ho nemá totiž nikdo.

Léto

1

Ta božská krása, která se má jíst, jsou květy cukin

Když někomu kručí v břiše a jejich vůně ho zalechtá do nosu, roztřese se vzrušením. Tyto krásky zpěněné žárem se vrší na bílém plátýnku do hromad. Zlato nahých květů prosvítá pochvou popraskané pleti. Pleť jako benátské sklo, napadá mi. Ale kde že je konec Benátkám! Teď bydlíme v Toskánsku. Od dnešního rána žijeme v Toskánsku. Říkám si to s veselou nenuceností, jako by to byla úplně všední věc. Včera Benátky, dneska San Casciano dei Bagni. A šest hodin po příjezdu už stojím v kuchyni místní hospůdky – v malinké kuchyňce plné páry – a pozoruju, jak dvě kuchařky v bílých čepicích a modrých halenách připravují jídlo na vesnickou oslavu.

Ty přenádherné krásky, které právě chystají, jsou květy cukin, sametové a baculaté a téměř stejně velké jako květy lilií. A svižný taneček před smažením obsahuje totožné figury: bleskově protáhni květ téměř tekutým těstíčkem, oklepej přebytečné těstíčko do mísy, vlož květ s něhou do široké nízké pánve s horkem rozechvělým olejem. Pak další květ a ještě jeden. Do každé ze čtyř pánví po dvanácti. Květy jsou lehounké jako obláčky a jen co se na jedné straně usmaží kůrčička, vznášejí se a rotují na oleji jako špunt na vodě, dokud za nimi nevyrazí sběračka a nepoloží je na tlustý hnědý papír. Potom je na papíře jako na popruhu přenesou na podnos vyložený plátýnkem. Jedna z kuchařek nalévá do lahví z červeného skla teplou vodu osolenou mořskou solí. Nasadí na láhev kovový rozstřikovač a zdálky postřikuje zlaté květy slanou vodou. Rozžhavená pokožka zasyčí, květy vydávají opojnou vůni, která se prožene místností a vyběhne ven do vlahého červnového vánku.

Tohle jídlo se trhá kuchařce zpod rukou a podává se jako předkrm před večeří, a tak když je první stovka hotová, kuchařka, které říkají Bice, mi vrazí podnos do ruky, a aniž odtrhne oči od pánve, zavelí: „Vai, jdi.“ Povel od jedné kuchařky druhé, od jedné kolegyně druhé, vyslovený tak samozřejmě, jako bychom pracovaly společně už léta. Ale dnes večer tu nejsem za kuchařku. Jsem tu spíš za hosta – či snad hostitelku? Vlastně mi zcela uniklo, jak k této oslavě došlo, ale na druhé straně z ní mám velkou radost.

Šťastná a ulepená po dopolední jízdě, po odpolední práci, jsem stejně slaná jako květy, které nabízím lidem, a ti si je bez okolků berou. Vzájemně se na sebe usmívají a poplácávají mě po ramenou – grazie, bella, díky, krásná paní, – se stejnou srdečností, jako bych jim nabízela horké a křupavé květy celý život. Líbí se mi to. Jednu chvíli mě napadá, abych s košíkem utekla do nějakého temného zákoutí na náměstí a někde mezi stíny se s očima přivřenýma a téměř až do ztráty vědomí nacpala květy sama. Ale nemám štěstí. Ti, kteří se nemohou dočkat, až k nim dorazím, mi přibíhají naproti a za popíjení vína a nezávazného klevetění si berou květ po květu. Lidé se kolem mě slétají jako havrani, dokud nezbude jenom pár drobečků, křupavých a teploučkých, jež vymetám prsty a vysávám z nich šťávu.

Zamířím k okraji skupinky, která vzdává chválu sedlákovi, z jehož políčka dnešní krásky přišly. Zítra jich prý bude ještě víc, a tak kdyby měl někdo zájem, nechá jich v sedm hromadu u Sergia. Takže s nádivkou, nebo bez ní? S nádivkou z mozzarelly a slaných ančoviček, s nádivkou z průsvitného plátku ricotty, z čerstvé ricotty a několika lístků bazalky, zředit těstíčko pivem či vínem, přidat nebo nepřidat olivový olej? A otázka života a smrti – smažit květy na arašídovém oleji, nebo na olivovém extravergine? Pohlcená zmíněnou problematikou neslyším, jak mě z druhé strany nevelkého náměstí někdo volá jménem.

„Chou-Chou,“ haleká Bice a podupává podrážděně levou nohou ve dveřích vinárny s dalším plným tácem v natažených rukou.

Tentokrát proklouznu davem mnohem mrštněji a žhnoucí květiny rozdám v rekordním čase. I když jsem se s většinou místních lidí nikdy předtím nesetkala, natož abych jim byla představena, všichni, jak se zdá, vědí, že jsme se právě s Fernandem přestěhovali do stavení Lucciových pod kopcem. Tato zpravodajská služba je pouhou první vlaštovkou vesnického tamtamového systému, aktivovaného bezpochyby skupinkou starousedlíků, kteří se předtím sešli před naším domem, aby nás ve vesnici přivítali. Jedna věc vedla ke druhé, ale přesto mi unikl moment, kdy děkovný přípitek přerostl ve večírek, i důvod, proč tak pevně svírám prázdný podnos v náručí.

Benátky jsme opustili za prvních nafialovělých paprsků svítání za čtyřmi Albánci jedoucími ve velkém modrém kamionu Gonrand narvaném k prasknutí naším movitým majetkem. Cílem je Toskánsko. Jedenáct kilometrů před konečnou zastavil náš skrovný konvoj na předělu silnice 321 tým karabiniérů vyšňořených ve vysokých holínkách a s automaty nepřehlédnutelně zavěšenými přes rameno. Zadrželi nás, vyslýchali a téměř dvě hodiny prohledávali. Dva ze čtyř Albánců, kteří neměli všechny papíry v pořádku, rovnou zatkli. Vysvětlovali jsme, že máme namířeno do chalupy Lucciových a že k nastěhování potřebujeme všechny ruce, které jsme si najali. Posadili se do dodávky a radili se s vysílačkou. Dlouho zůstávali uvnitř. Pak přece jen vyšli, ale zase se radili u silnice.

Prý mezi karabiniéry berou jen samé fešáky, protože reprezentují slávu italského státu. Tihleti svému státu svými tmavými řasami, světlýma očima a venkoncem fešným zevnějškem dozajista dělali samou čest. Nakonec jeden z džentlmenů v holínkách prohlásil: „Dobře, je naší povinností vás doprovodit.“ V této mnohem impozantnější sestavě jsme vzbuzovali v řídké místní, povětšinou hospodářské dopravě podstatně hlubší zájem, dokud jsme s naším stařičkým BMW nedorazili k zadnímu cípu zahrady u domu. Tak alou do práce.

Se signorou Lucciovou jsme uzavřeli dohodu, z níž jasně vyplývalo, že dům bude při převzetí čistý a prázdný. Kéž by! Zatímco nám naši ilegální Albánci začínají vynášet věci z auta, prosím karabiniéry, aby mi pomohli vyklidit projevy majitelčiny náklonnosti zhmotněné do příšerného harampádí. Stojí tam almary s vylomenými dvířky, stoly a židle, které se vychytrale opírají jedna o druhou a rafinovaně tak zastírají vlastní nemohoucnost. Je tam šest pryčen. Všechno odnášíme do stodoly. V naší ložnici utírám prach na hezkém tisku cypřišové aleje v rámečku z tepané mědi. Otáčí se na drátěném ramínku a ve zdi za ním je trezor. Tento dům, tato napůl zrenovovaná stáj bez ústředního topení a telefonu, s elektrickým vedením, které by mohlo stačit maximálně slepému poustevníkovi, má trezor. Žádného hotelového trpaslíka, nýbrž majestátního, úředně vyhlížejícího obra se dvěma sadami otočných knoflíků, a já volám Fernanda, aby se šel na to podívat.

„Ten je očividně nový, ten si Lucciovi nechali zabudovat během renovace a nejspíš ne pro nás,“ soudí Fernando.

K čemu tu potřebují trezor? Copak jim nestačí ten, který mají ve vlastním domě? „Podle mě to musí být pro nájemníky. Zkusíme ho otevřít.“

Hrajeme si s ním, otáčíme kolečky a porůznu se s ním přetahujeme, až nakonec Fernando řekne: „Je zamčený a bez kombinace se do něj nikdy nedostaneme. Kdybychom o to stáli, museli bychom požádat o číselnou kombinaci. Ale na druhé straně, co bychom si do něj asi tak mohli schovat?“ Je to pro oba námět ke kratinkému zamyšlení končícímu výbuchem smíchu nad naším bohatstvím: dokumenty zastrčenými v kožené aktovce koňakové barvy, růžencem Fernandovy babičky, kapesními hodinkami jeho otce, náramky mých dětí z porodnice a pár kousky šperků.

„Schovám si tam čokoládu. Žádný šunt, devadesátiprocentní kakao. A padesátiletý balsamikový vinný ocet,“ dím hrdě, ale mé plány přeruší jeden z Albánců, který nekoordinovaně přetahuje bedny z jedné místnosti do druhé. Zopakuju mu číselný systém a scházím do přízemí zjistit, jak si vede moje pracovní četa. Jeden z karabiniérů je očividně nevytížený, a tak ho žádám, aby mi pomohl přestěhovat nadbytečnou pohovku do stodoly. Fernando se na mě škaredě podívá, jako by mi chtěl říct, že prostě nemůžu zničehonic zapřáhnout italského vojenského důstojníka do dvoumetrákové sametové pohovky v barvě ornice, poručit mu, aby ji snesl dolů po úzkém točitém schodišti, a ještě navíc vší silou strkat do jejího druhého konce, až nebohý oficírek na podpatcích nablýskaných černých holínek chytá úzkostlivě balanc a div se nezabije.

Vzpomínám si na chvíli, kdy jsem poprvé spatřila Fernandův byt na Lidu. Bylo to doupě askety či mnicha, prosté veškeré světské marnivosti. Vzhledem k téměř všudypřítomné středověké patině vypovídající o dlouhodobé absenci prachovky cítil by se tam jako doma i Savonarola. Tohle je už mnohem snazší.

Mezitím se na zahradě sešel hlouček místních obyvatel s rukama za zády nebo založenýma na prsou. Když jsem je přivítala, představila se a vyložila, jak jsme šťastni, že jsme se přistěhovali do San Casciana, přistoupila jsem k jediné ženě, která měla ruce v bok. Vypadala, že by se nezdráhala přiložit ruku k dílu. Zeptala jsem se, jestli by mi mohla poradit někoho, kdo by nám dnes trochu pomohl. „Buongiorno, signora. Sono molto lieta di conoscerla. Dobrý den, madam. Těší mě, že vás poznávám,“ říkám a podávám jí ruku.

„Il piacere è mio. Mi chiamo Floriana. Potěšení na mé straně. Jmenuju se Floriana.“

„Ci serve un pò di aiuto. Potřebovali bychom trochu pomoct.“

„Ci mancherebbe altro. Maličkost,“ říká, jako by sem přišla jenom kvůli tomu.

Máme dvě nová košťata, umělohmotný kyblík a univerzální mop se ždímacím mechanismem a alespoň po kousku od každého gelu, pěny, spreje či vosku, který slibuje, že náš domov zbaví špíny a provoní ho borovicovým jehličím. To je pouze zlomek. Naši sousedé se vytratí a brzy se vrátí s vlastními zbraněmi. S litrovými plastovými lahvemi růžového lihu, umělohmotnými kyblíky plnými špinavých hadrů a s mopy a košťaty gigantických rozměrů.

Brzy tu máme tři umývače oken a na každém poschodí někoho s koštětem či mopem. Rekonstrukce domu skončila před necelým měsícem a nepořádek je spíše kosmetického rázu. Do hodiny se situace výrazně zlepší. Okna září, mírně prokouknou i podlahy, veškeré zařízení je vydrbáno, zdi ometeny a koupelna svítí čistotou. Důsledně očíslované krabice jsou navršeny ve správných místnostech. Floriana se s elánem hrne s karmínově červenými a krajkou olemovanými prostěradly ke světle žlutému dřevěnému baldachino, který před chvílí se dvěma karabiniéry sestavil Fernando. A celý tým se živí pouze teplým ferrarelle přivezeným z Benátek a nabízeným v papírových kelímcích.

Po krátké konferenci s Fernandem pozveme vzhledem k nadcházející šesté hodině naši četu do místní hospůdky na aperitivi. Policisté se tam už usadili a rozhodně se nezdá, že by měli odtud nějak naspěch. Pouze Albánci nenápadně pokukují, kde nechal tesař díru. Karabiniéři, již v náladičce, přistupují na tuto hru a jsou ochotni dívat se při odchodu albánské party na druhou stranu. Ploužíme se nahoru do města, někteří pěšmo, jiní motorizovaně, všichni unaveni a každý svým způsobem spokojen. Za sousedské výpomoci jsme dali do pořádku stáj a všichni si zasloužíme pořádné jídlo a pití.

Campari se sodou nahradí bílé víno, po němž někteří začnou nalévat červené. A existuje něco lepšího k mísám šťavnatých slaných černých oliv než hromada bruschette – chleba opečeného na kamnech, namočeného v jemném místním oleji, poprášeného mořskou solí a pojídaného přímo z ruky? Ale stále se očividně nemá nikdo k odchodu.

Následuje další porada, tentokrát mezi Fernandem, mnou a dvěma kuchařkami, Bice a Monicou, zaměstnanými v hospodě. Náš počet vzrostl na sedmnáct. Dokážou nás všechny nakrmit? Neřeknou ani tak, ani onak, ale Monica prohodí, že všech sedmnáct lidí buď v nejbližší půlhodině dostane teplou večeři, nebo ji půjde domů uvařit. A nemusím si dělat starosti. Floriana s rukama v bocích se ujme kormidla stejně jako předtím v našem domě. Pár žen se někam vytratí. Ostatní se přesouvají na malou terasu, sestavují stoly dohromady, pokrývají je igelitovými ubrusy, prostírají talíře, stříbrné příbory a sklenice a roznášejí velké džbány s vínem. Další stoly přinášejí ze sklepů nebo nedaleké radnice a brzy se celé náměstí přemění na restauraci pod širým nebem.

Povolali pekaře, fornaia, který jako kentaur blyštící se potem a s bílou zamoučenou čepicí na hlavě šlape na kole úporně do kopce k městečku, střídavě zvoní na zvonek a troubí na klakson a zpod zástěry mu vyčuhují holá kolena. Dívám se na něj i na ostatní a přemítám, jak šikovně umějí proměnit obyčejnou událost ve štěstí.

Z koše u sedadla vykládá pekař bochníky velikosti kola od vozu, pokládá je na stůl, ustoupí vzad pár krůčků potřebných k obdivnému pohledu, vysvětlí, že jeden byl upečen pro osterii, vinárnu v Piazze a ostatní pro obyvatele hradu ve Fighine. „Budou si muset vystačit s včerejším chlebíčkem,“ nasedá opět na kolo a přes rameno volá, abychom mu rezervovali tři místa u stolu. Po bleskových nájezdech do vlastních domácností se vracejí do vinárny ženy a přinášejí to, co připravily k večeři vlastním rodinám. Vlečou za sebou své matky, děti a manžele a cestou si volnou rukou zastrkují pod šátek neposlušné kadeře. Jejich vysoké štěbetavé hlasy pronikají hebkým a příjemným závěrem dne. V pevně utažených květovaných zástěrách – v nichž se pohybují, jak brzy zjistím, celý den i večer – oblečených přes úzké sukně v námořnické modři a v růžových froté pantoflích přebíhají ze soukromých prostor na veřejné prostranství na náměstí. Obé jim náleží.

Hlavou vesnice je jakýsi Barlozzo, který chodí kolem stolů, roznáší talíře, nalévá víno a poplácává lidi po zádech. Je mu něco přes sedmdesát, je štíhlý a vysoký a hlubokou černí jeho očí probleskují jiskřičky stříbra. Působí jako zemitý a vytrvalý člověk. Obdivuhodný. Mnohem později se stanu svědkem toho, jak jeho oči roztají do šeda z pocitu zoufalství nad Boží vůlí či nějakou lidskou pohromou. Husté hladké vlasy má bílé a plavé na důkaz současného mládí i vysokého stáří. A nikdy, za celou dobu naší známosti, nezjistím, jestli ho čas tlačí zpátky nebo vábí kupředu. Kronikář, skvělý vyprávěč, zjevení. Mago Barlozzo. Starý pán se stane mou múzou, mým animatore, zosobněním šlechetnosti, lásky a citu.

Vzpružené triumfem cukinových květů se Bice i Monica vracejí s velkými tácy obloženými prosciuttem a salame – cose nostre, po jejich „našimi věcmi“, což znamená, že jejich rodiny vykrmují a porážejí prasata, která do posledního kousku masa, kůže a špeku zručně zpracují do nějaké uzeniny nebo šunky. Jsou tu i crostini, drobná chlebová kolečka po jedné straně opečená a z druhé strany ponořená do teplého bujonu, potřená tlustou vrstvou paštiky z kuřecích jater a kaparů a navrchu hustě posypaná nastrouhanou citronovou kůrou. Z kuchyně dále přicházejí dvě velké a hluboké mísy s pici, tlustými, ručně tvarovanými provazci těstovin omotávanými kolem Biciných loktů. Pici jsou jednoduše přelité omáčkou z rozmačkaných syrových zelených rajčat, pomletého česneku, olivového oleje a bazalky. Pochoutka!

Řada žen přináší spíše než těstoviny nějakou polévku, protože ta tradičně zahajuje v Toskánsku oběd i večeři. Lačně se vrháme na pici a polévky zůstávají na stole trochu stranou. Zakápnuté olejem a posypané pecorinem, ovčím sýrem, se nejčastěji servírují v pokojové teplotě. „Quando la minestra è servita tiepida, když se polévka podává vlažná, bohatěji se rozvine její chuť,“ vysvětluje mi Floriana přes stůl pedantským a současně i trpělivým hlasem. „Lidé, kteří jedí horkou polévku, si popálí patro, takže budou-li chtít cítit vůbec nějakou chuť, budou ji muset jíst čím dál teplejší,“ vykládá takovým hlasem, jako by příliš horká polévka byla zdrojem veškerého lidského utrpení.

Je tu pokrm z farro, staré obilniny podobné pšenici, a z rýže; další ze ztvrdlého chleba namočeného do vody a ochuceného česnekem, olejem, rozmarýnem a čerstvě namletým černým pepřem; jiný z velkých bílých fazolí ochucených šalvějí a rajčaty a ještě další z čerstvého hrášku v bujonu s proužky čerstvé listové zeleniny.

Druhý chod je stejně skromný. Floriana zvedá pokličku oválného železného pekáče a předvádí polpettone, něco mezi masovou sekanou a nákypem. „To se kus telecího, kuřete, vepřového a velký kus mortadelly pomele minimálně třikrát, dokud z toho není jemná kaše. Pak se přidají vajíčka, parmigiano, česnek a petrželka, hmota se vytvaruje do čtverce a poklade plátky salame a natvrdo uvařenými vajíčky, a celé se to smotá do rolády. A švem dolů se peče tak dlouho, dokud na to nedostaneš chuť. Víš, dokud to nezačne silně vonět.“ Floriana nabízí recept bez říkání a o polpettone hovoří s hlavou skloněnou v tichém úžasu jako o místním architektonickém zázraku.

Celý její výtvor nemůže být těžší než půl kila, a když další dvě ženy odhalují vlastní verzi polpettone, začnu se obávat, že budu muset jako v evangeliu nasytit zástupy pěti chleby a dvěma rybami. Všechny ženy krájí tenoučké plátečky a kladou na talířky, které nechávají kolovat. Teď je nás kolem stolu třicet. Ale brzy dorazí další chody.

Faraona, perlička pečená s černými i zelenými olivami, je od pekařovy ženy. Pak je tu arista, vepřová ledvinka nadívaná bylinkami a pečená na fenyklových výhoncích, dušené dršťky s rajčaty a cibulkami, pečené v mírně teplé troubě pod poklicí celý den. Jsou tu dušená masa na všechny způsoby, od každého po dvou, případně třech porcích určených pro nevelké jedlíky. Ale lidé sténají a protestují a zároveň po nich vrhají hladové pohledy.

„Ma chi può mangiare tutta questa roba? Che spettacolo. Kdo to má všechno sníst? Takových věcí!“

Všichni ochutnají jedno dvě sousta z nejbližšího hrnce, nebo si vezmou plátek toho, co obíhá kolem stolu. Přežvykují a loužičky omáčky vytírají chlebem, popíjejí víno, drží se kolem ramen a debatují v allegro – přemýšlím, není-li to snad toskánské pojetí Císařových nových šatů. Nebo mají skutečně pocit, že sbírka jejich večeří představuje la grande bouffe? Jak ohleduplně nechávají kolovat talířky i mísy, jak se vyptávají a jak sledují, kdo by si dal ještě! Mnohým z hostů je přes padesát, někteří mají ještě o dva tři křížky víc. I ti mladší napodobují laskavost starších, a tím vypadají jaksi starší, než ve skutečnosti jsou. Různé generace se od sebe příliš neliší. Sedmnáctiletá holčina vyskočí, aby přidržela babičce talíř s dušeným králíkem, upozorňuje ji na kosti a připomíná, že si má vzít léky. Chlapec, ne víc než desetiletý, krájí chleba, dává pozor, aby neporanil mladšího bratříčka, a nabádá ho, aby si nikdy nehrál tam, kde se něco krájí. Stopy klidných a drobných laskavostí zaplavují tento výjev z dávno uplynulých let. 1920? 1820? Jak se tento večer liší od červnového večera, kdy byl nejstarší muž v rozpuku mládí? Položím tuto otázku Florianě, sice už ne nejmladší, ale ještě ne staré. Ta po chvilce mlčení předloží tuto otázku celému stolu. Lidé odpovídají, ale spíš sobě než ostatním.

Rámusem proniknou Barlozzova slova: „Nikdo dnes večer nepůjde spát bez večeře.“ Přesune svou kostnatou postavu na židli tak, že sedí bokem, zkříží nohy a zapálí si cigaretu. Následný smích je slabounký a zní jako vzpomínky.

Muž s pomačkaným obličejem a natuho naškrobenou košilí samolibě promění všeobecnou náladu: „Která vařila tohle dušené jehněčí, tu si vezmu za ženu.“ Ve všeobecném veselí na mě Floriana mrkne a pohodí hlavou k pomačkanému obličeji: „Je mu třiadevadesát a pohřbil už čtyři ženy. Jeho by si tu nevzala ani jedna. Poslední žena umřela v šestatřiceti. Byla sice trochu při těle, ale jinak kypěla zdravím. Jednoho dne zašel náš Ilario do lesa a manželce usmažil k večeři omeletu s houbami. Do hodiny byla tuhá. Prý srdce, ale my dobře víme, že to byly houby.“

„A Ilario tu omeletu jedl také?“ zajímá mě.

„Na tuhle otázku zná odpověď jediný člověk, který přežil, a to je Ilario. A ten nám nic nepoví.“

Lámu chleba na kousíčky a namáčím ho ve víně. Pozoruju tři lidi. Fernanda, který sedí na protější straně stolu šikmo ode mě, usmívá se a očividně se snaží vlichotit muži a ženě sedícím vedle něj. Porovnávají si nářečí. Toskánci se snaží napodobit Fernandovu těžko popsatelnou benátskou hantýrku, ale zmůžou se pouze na jakési šišlání. Reagují bouřlivým smíchem na každou novou frázi, kterou jim nabídne. Fernandův hlas ladí s jeho krásným obličejem a tvářemi zarůžovělými od vína. Floriana vstává, obchází kolem stolu, klade věci na místo, hranou ruky smetá drobečky a cestou tu někoho pokárá, tu poškádlí. Zachytím její pohled, nebo ona zachytí můj a téměř šeptá, jako bychom tu byly pouze my dvě: „Tutto andrà bene, Chou-Chou, tutto andrà molto bene. Vedrai. Všechno bude dobré, Chou-Chou. Bude to výborné. Uvidíš.“

Barlozzo teď stojí za Florianou, pokuřuje a popíjí víno, jako by jeho stráž dnešního večera v této chvíli končila, jako by se teď mohl trochu odpoutat od událostí. Odpoutat od všeho a všech vyjma Floriany. Kromě ní, na niž po celý večer upíral několikaminutové pohledy, nevěnoval nikomu jinému větší pozornost. Diskrétní zámecká paní? Tajná milenka? Určitě slyšel, co mi Floriana říkala. Tomu neunikne ani slovo. Dívám se na něj. Pozoruju ho. Ani to mu neunikne.

Bice přede mě postaví talířek s lákavě vyhlížející panna cotta, vařenou smetanou uprostřed jezírka rozmačkaných jahod. Chci do něj zabořit lžičku, když si ke mně přisedne jakýsi muž, který se mi představí jako Pioggia, déšť, a ptá se mě, jestli jsem už viděla Assuntu.

„Myslím, že ne,“ rozhlížím se kolem.

„Patří vlastně Pierovi,“ ukazuje na urostlého nepříliš starého muže v džínách a tričku, „a je to nejúžasnější kráva na světě. Má modré oči. Assunta je jediná modrooká kráva, kterou jsem kdy viděl,“ oznamuje.

Můj vyjevený pohled a pootevřenou pusu si vykládá jako výraz naprosté nevíry a přihodí k dobrému několik dalších Assuntiných nevídaných půvabů.

„Ony ty její oči nejsou tak úplně modré, ale hnědé nejsou zcela určitě. Jsou šedohnědé s drobnými modrými skvrnkami a prostě nádherné. Když jsem ji dnes ráno dojil, přinesl jsem její mléko přímo k Bice. Tohle dělám s Assuntiným mlékem jenom někdy, většinou se všechno její mléko přidává k mléku ostatních družstevních krav, které se pasterizuje, a tím zničí. Z pasterizovaného mléka se panna cotta uvařit nedá. Alespoň to tvrdí Bice, takže jí nosívám šestilitrovou konev Assuntina mléka přinejmenším třikrát týdně, když mi dá vědět, že ho bude potřebovat. Prova, prova. Vyzkoušejte to také,“ naléhá na mě.

Po odhalení Assuntiných intimních služeb se na chvíli vyděsím. Od jejích struků k mé lžičce jsou jedinými přestupními stanicemi Pioggiova konev a Bicein kastrol. Tyto skutečnosti mírně revidují mou představu o „čerstvosti“. Když ale ochutnám mléko modrooké Assunty, které vyprýštilo zpod prstů muže jménem Deštíček, konstatuju, že mi moc chutná. Olíznu obě strany lžičky, vyškrábu talířek dočista a Pioggia září.

Přímo přede mnou leží una crostata, ovocný koláček, ale Pioggia mě sleduje jako ostříž, a já se obávám, že jakmile bych se ho dotkla, podařilo by se mu nějak zpersonifikovat meruňky rozvalující se na kůrce koláčku ve vlastní husté šťávě. Nepochybně by se mi pokusil namluvit, že je natrhali z jediného stromu v Toskánsku, u něhož žijí druidové.

•

Při buona notte postřehneme, že se karabiniéři naklánějí s baterkami nad mapami a radí Albáncům nejlepší cestu do Benátek. Albánci tam jedou. A my ne.

Během těch tří let, která jsme s Fernandem společně prožili, končily všechny naše cesty plavbou po vodě do našeho legračně malého bytečku u moře. Ale teď už nás žádný dům na pláži nečeká. Vyměnili jsme ho za stáj. A tak ačkoli vřelé přivítání z dnešního večera bylo příjemným preludiem budoucího života v těchto kopcích, chovám hluboké pochybnosti, že se dokáže vyrovnat tisíci dnům strávených v Benátkách. Stále si v hlavě nedokážu srovnat, proč jsme se pustili sukní benátské kněžny, proč jsme se otočili zády k jejímu majestátu a velkoleposti a usazujeme se na vyprahlé a žíznivé zemi a zahráváme si s dalším začátkem.

Je mi jasné, že tento odchod je něco jiného. Že jsme tentokrát odešli z domova oba. Teď tedy nemáme ani domov, ani práci, pouze velmi mlhavou představu, jak si poradit s novým životem. Mnohé v tomto novém životě až příliš připomíná naše svatební sliby – „v dobrém či ve zlém, v bohatství i v chudobě“. Fernando se vznáší v euforickém očekávání a neomezených nadějích. Je jako dítě, které uteklo z domova, muž prchající před deziluzí, před strnulostí nenaplněného života a před prastarou, ale dosud zauzlovanou a komplikovanou bolestí.

Když stoupáme po strmých schodech k našim novým vstupním dveřím, mlčím, přijímám jeho nadšení, které ve mně nachází jenom vzdálenou ozvěnu, vyjma občasného zahihňání při vzpomínce na Assuntu. Těší mě Fernandova radost z nového dovádění, nicméně přemýšlím o své homérovské podstatě. Povede se mi ji znovu zažehnout? Je stále natolik submisivní, nechá se znovu bez námitek vmáčknout do kadlubu starého entuziasmu?

Chviličku se zdržím venku a potýkám se s touhou po Benátkách. Namlouvám si: „Podívej se na toskánskou krajinu. Tady by chtěl bydlet každý člověk na celém světě. V Benátkách takové cypřiše neuvidíš. Ani olivovníky, ani vinohrady, ani ovce, pastviny, pšeničná pole, slunečnice, ani maková pole. Ba ani levanduli vysokou tak, že se v ní schová dospělý člověk.“ Pokouším se nemyslet na moře, na růžové světlo Benátek a jejich krásu, která mě do poslední chvíle uváděla do vytržení. Je to dobrý startovní dům, dům uprostřed dvou set duší, oni a on a teď my, ztraceni v čase. Oni a on a teď i my svázáni s kapesníčkem prastaré půdy v místě, kde se setkává Toskánsko s Umbrií a Laziem. Slyším, jak se Fernando v čemsi přehrabuje a pak zakopává o nějaký zbytek přepravních krabic. Zatrylkuje líbeznou melodii.

Vcházím do dveří a jdu rovnou do koupelny s fialově hnědými dlaždičkami napustit vanu. Když si hovíme ve vanilkových bublinkách, ptám se: „Myslíš, že by se daly keramické dlaždičky přemalovat?“

„Cristo,“ hroutí se Fernando. „Před chvílí jsme dorazili a ty už chceš přemalovávat čerstvě nalepené dlaždičky? Co to v sobě máš, že musíš pořád všechno měnit?“

„Vždyť je ta hnědofialová ohavná,“ bráním se.

„Che cos’è hnědofialová. Jaká hnědofialová?“

„Barva těchto dlaždiček. Hnědofialová je hnědozelená stříknutá purpurovou. A já nenávidím mišmaš z hnědé, zelené a purpurové. Mohli bychom ty dlaždičky otlouct a nahradit je nějakou tmavou a teplou terakotou. Nebo bychom mohli zopakovat naši černobílou variantu z Benátek. Tak to uděláme. Řekni upřímně, nakonec se ti ta koupelna líbila, že jo? No tak vidíš. Budeme se tu cítit víc jako doma. Řekni ano. Můžeme tu pověsit barokní zrcadla, svícny a lucerničku od vchodu a s koši nádherných ručníků, mýdel a svíček to může vypadat sladce.“ Ale hlas mi už dopředu zní porážkou.

„Proč musíme mít pořád sladkou koupelnu? Sladké jsou koláčky se šlehačkou. Slaďounké jsou krásné ženy,“ namítá a příliš silně mi přitiskne obě ruce k vlhkým vlasům kolem spánků.

V posteli se neleží dobře. Je nějak pokroucená, jako by opěra baldachýnu byla na jedné straně vyšší. Ale prostěradla jsou příjemně chladivá a jemná a můj manžel také. Je to nádhera padnout po takovém dni do postele. Složit kosti někam, to je jedno kam, kde někdo rozevře svou náruč jak tomu, co je v tobě mladé, tak i tomu, co v tobě zestárlo. Tomu, co se s tebou stalo před chvílí, i tomu, co se s tebou stalo bůhvíkdy. Všemu.

Když Fernando usne, ležím a vzpomínám na náš malý útěk za svítání, který už patří k jinému životu. Bylo to dnes ráno? Srdce mě bolí po moři. Co bych dala za jedno sametově modré pohlazení teplého slaného vzduchu. Toužím po procházce, napůl běhu, napůl chůzi po vlhkém písku na pokraji země s bublající ledovou mořskou pěnou kolem kotníků. Co naplat. Neusnu. Vstanu, obléknu si Fernandův župan a jdu se posadit na terasu.

I nebe tu mají jiné, stýskám si. Obloha nad lagunou je jako nebeská báň, která se jemně a téměř na dosah ruky spouští dolů. Tady je nebe daleko, jako by se noční kopule nadzvedla o milion kilometrů. Kvílení lodní sirény bylo mou benátskou ukolébavkou. Teď je to bečení novorozených jehňátek.

Vesnické zvony odbíjejí čtvrt na jednu. Mým prvním toskánským kamarádem je zvon, jehož srdce se roztluče čtyřikrát za hodinu. Věrnost. A které další poklady jsou v mé nevelké šperkovnici? Kromě zvonů, oveček a vysoké oblohy je to můj životní příběh. Mám tam lásku svých dětí a ony mají mou. Spí tam na žluté dřevěné posteli můj muž, kterého miluju celým svým srdcem. Mám dvě ruce starší než mé já. A mám ono tiché mrazení. Rusalčí šepot u ucha, napůl hrozbu, napůl vábení, které mě plní jakýmsi neurčitým hladem. Osten zapadlý kdesi v mysli, jehož jemné a neodbytné bodání mě uchovává při zvědavosti a neustále mě obnovuje. Na tyhle věci se můžu spolehnout. Jsou to má kouzla. A zahřejí mi srdce.

Smažené květy, zelenina a bylinky

1½ čtvrtlitrového šálku hladké mouky

2 šálky piva

½ šálku studené vody

2 čajové lžičky jemné mořské soli

3 ledové kostky

Arašídový olej nebo olivový olej extravergine na smažení

Cukinové květy, řeřichové květy, květy brutnáku lékařského, oprané, osušené a beze stopek

Celerové listy nakrájené na proužky, oprané a osušené

Celé šalvějové listy, oprané a osušené

Drobné jarní cibulky nebo šalotky s přibližně deseticentimetrovou natí, oprané a osušené

Teplá voda s mořskou solí ve spreji

Ve velké míse rozšlehejte vidličkou mouku s pivem, vodou a mořskou solí na řídké těstíčko. To nechte pod pokličkou a v pokojové teplotě přibližně hodinu odpočinout. Do těstíčka vmíchejte ledové kostky a nechte je další půl hodinu odpočinout. Těstíčko opět promíchejte. Mělo by být hladké a husté jako šlehačka. Je-li příliš husté, přidávejte po čajových lžičkách studenou vodu, dokud není dosaženo konzistence „husté šlehačky“.

Do hluboké pánve nalejte olej do výšky sedmi centimetrů. Čím déle se bude olej hřát, tím rovnoměrněji se ohřeje a ušetří vás tak horkých a chladných míst a nerovnoměrně osmaženého jídla. Olej vyzkoušejte vhozením drobku chleba. Pokud drobeček tancuje na oleji v bublinkách a v několika vteřinách zezlátne, má olej tu správnou teplotu.

Obalte květiny, bylinky a jarní cibulky těstíčkem a přebytečné těstíčko odstříkněte. Vhoďte je do horkého oleje a nechte je tam tancovat přibližně půl minuty, aby získaly pěknou tmavou kůrku. Obracejte je kleštěmi, vytahujte lžící s otvorem a položte na papírový ubrousek. Každou dávku postříkejte ihned teplou vodou s mořskou solí a po dobu dalšího smažení uložte do mírně nahřáté trouby. Nebo ještě lépe, svolejte všechny ke sporáku a nabízejte jim osmažené květy vytažené přímo z pánve. Velmi neformální předkrm.

2

Fíky a jablka na šňůrce

Už je druhý den ráno a já před chvílí usnula. A někdo energicky mačká na cosi, co musí být náš zvonek. Otevírám oči krajíci růžového slunce, které se cpe dovnitř mezi dvěma pláty krajkových záclon signory Lucciové a kropí naše propletené nohy novým světlem. Vypotácím se z postele a balím se do starého zeleného županu. Vychutnávám chlad kamenné podlahy, která mě na chodbě cestou k předním dveřím studí do nohou. Otevírám na skulinu a nacházím zablácenou umělohmotnou přepravku přetékající cukinovými květy navlečenými na provázek a narovnanými do kytic. Není tam žádný lístek. Návštěva uvítacího výboru? Pátrám, kdo to přinesl, ale nikoho nevidím. Najednou mi dojde, že to musí být dárek od Barlozza. Odnáším úrodu do kuchyně, položím ji na odkapávač, kde květy vypadají jako zahrádka nějakého obra v domečku pro panenky. Proporce jsou neobvyklé, ale stejně to vypadá hezky. S Fernandem se míjíme na schodech. Slyším jeho „ma guarda che roba, no to se podívejme“ při pohledu na květy a tápavé hledání konvice na espresso, zatímco já na sebe natahuju kraťasy, nazouvám si sandály a křičím na něj dolů: „Co takhle si zaskočit na šálek cappuccina?“

Nahoře v Centrale nacházíme některé z našich pozdních hostů na stejném místě, na kterém jsme je opustili. Nebýt o trochu méně svátečních šatů, mohlo by se zdát, že vůbec nešli domů. O půl osmé ráno sedí tři nebo čtyři uprostřed hospůdky, popíjejí červené víno, obracejí do sebe caffe corretto a vítají nás na svém oblíbeném místě. S díky odmítáme víno i kávu pokřtěnou grappou, trváme na svém horkém napěněném mléce s náprstkem espressa a oni lomí rukama nad naší křehkou náturou.

Chceme mluvit s majitelkou hospůdky, abychom jí zaplatili za včerejší pohoštění. Vera, malá a podsaditá žena se světlýma očima ústřicové barvy, počítá u černého stolu u kuchyňských dveří účet a zve nás, abychom si přisedli. Sčítá hromádku útržků – na jednom stojí due chili di pomodori, dvě kila rajčat, na druhém affettati, nakrájené uzené maso, ostatní jsem koutkem oka nedokázala přečíst – počítá nahlas, přidává čísla, vyškrtává chyby, znovu počítá nahlas a nakonec požádá Fernanda, aby si to přepočítal. Fernando všechny cifry sečte a výsledek jí podává. „Ma è così tanto? Není to ňák moc?“ diví se Vera. „Contiamoci un’altra volta. Vezmeme to ještě jednou.“ Fernando ji přesvědčuje, že to spočítal správně, a otevírá náprsní tašku. „Senti, puoi pagare un pò ogni mese. Heleďte se, můžeme to rozložit třeba na měsíční splátky,“ navrhne nám a ústřičnýma očima rozmrzele civí na načmárané cifry.

Účet za všechny ty aperitivi, bruschette, minimálně sto padesát smažených květů, salame a prosciutto, přinejmenším dvě kila pici a moře červeného vína nedělá ani tolik jako rychlý oběd à deux ve vinárně U Harryho. Mezi životními náklady ve městě a na vesnici je nebetyčný rozdíl. Snažíme se s Fernandem rozptýlit Veřinu stísněnou náladu. Vstupuje Barlozzo.

Má v sobě něco z Garyho Coopera a postupně zjišťuju, že Barlozzo přichází vždy v pravé poledne. Žádné zdvořilůstky, dokonce ani buongiorno, rovnou se zeptá, jestli jsem dala květiny na chladné místo. A také se dožaduje informace, jak je hodlám připravit. Říkám, že nejspíš udělám omeletu a zbytek osmažím jako Bice a Monica včera večer. Vinárna nábožně ztichne a začíná se nepokojně vrtět. Mé kulinární plány plácnuté bez rozmyslu působí pobouření. Jeden po druhém se návštěvníci hospůdky nenápadně přesouvají blíže ke stolu, k němuž jsme přesedli od rozpačitých ústřicových očí.

„Ma perchè non un condimento per la pasta? Proč ne jako přísadu do těstovin?“ nadhazuje muž, jehož modré saténové kšandy se statečně napínají přes mohutnou klenbu jednoduchého bílého trika a pak mizejí kdesi v zářezu pod břichem.

„Oppure una bella schiacciata? Nebo báječnou chlebovou placku?“

„No, no, no. Oggi ci vogliono i fiori crudi con un mazzo di rucola, due foglie di basilico, un pomodoro, ancora caldo dai raggi del sole, un goccio d’olio. Basta. Ne, ne, ne. Dneska si dejte syrové květy s hrstkou rokety, dvěma lístky bazalky, rajčaty vyhřátými sluníčkem a kapkou oleje. To stačí.“

Kolik vášní nad obyčejnou hromádkou květů. Ale i mě tyto pružné žluté kvítky uchvátily tak, že jsem se sama pustila do jejich pěstování, žebrala o kousek místa v zahrádkách svých přátel, když jsem neměla vlastní, seznamovala se s vrtochy jejich růstu, zjišťovala, jak jejich vůně dokáže pozvednout chuť i vzhled různých pokrmů a jejich krása polahodit očím. Všechny druhy dýně, zucca, nesou v první fázi růstu květy, ale nejtvrdší jsou květy cukin, zucchine. Květy se musejí sklízet ve chvíli, kdy je rostlina ještě malá a útlá, maximálně osm centimetrů dlouhá, a musejí se sbírat tak, aby na stejném místě stvolu mohly vyrašit nové. Květy rostou jak na samčích, tak i na samičích rostlinách, ale samičí květy jsou širší a zvonovité. Všimla jsem si, že téměř všechny květy, které nám Barlozzo dnes ráno přinesl, byly samičí. „Come mai quasi tutti i fiori in questa zona sono femminili? Jak to přijde, že vám tady rostou téměř samé samičí květy?“

Otázka vyvolá po místnosti oplzlé pochechtávání a na otázku mi odpoví modré kšandy: „Jsme holt dítka štěstěny.“

S bláhovou představou, že jsem skutečně součástí jejich debaty, se pokusím diskuzi nadlehčit, že si musíme ještě nakoupit zásoby do spižírny, že jsme si toho přivezli jenom málo a že dneska by to mělo být něco opravdu jednoduchého, ale oni mě už dávno neslyší, melou si spokojeně svou, jeden přes druhého vykřikují recepty a jako při večerním rozjímání si tajuplně špitají rodinná gastronomická tajemství. Naše dýňové květy jim poskytují příležitost k hodinovému rokování o nejlákavějších možnostech přípravy, nad kterými se sbíhají sliny, a skutečnost, zda jsme tu, nebo jsme případně mezitím odešli, je očividně nezajímá. Naše loučení nikdo nezaznamená, a tak těsně následováni Barlozzem odcházíme. „Všichni znají starou osvědčenou pravdu, že na světě stojí za zmínku jedině a pouze tři témata. Přinejmenším v tomto kraji,“ poučuje nás. „Počasí, které při práci s půdou ovlivňuje všechno ostatní. Smrt a narození, jak lidí, tak zvířat. A co jíme – včetně toho, co jsme jedli včera a na čem si pochutnáme zítra. A ve všech těchto třech zásadních námětech objevíte v té či oné formě filozofii, psychologii, sociologii, antropologii, přírodní vědy, dějiny, umění, literaturu a náboženství. Stále se přeme o veškeré životní hodnoty, ale většinou při rozhovoru o jídle, protože tento námět je neoddělitelně spjatý se všemi ostatními. Největší roli v našem životě hraje stůl a postel. A naprosto všechno, co v životě děláme, je proto, abychom se mohli ke stolu nebo do postele vrátit.“

Poděkujeme Barlozzovi za květiny, zveme ho, aby k nám přišel na náš první oběd, ale on odmítá a místo toho navrhuje, že přijde ve čtyři a pomůže nám s vybalováním nebo s případnými ubytovacími problémy. Prohodí to tak, jako by to byla jeho práce. Může nám vysvětlit všechno, co budeme o našem domě potřebovat vědět. A všechno pronáší velmi tichým hlasem.

V nejvyšším ohybu náměstí sídlí Sergiův obchod s ovocem a zeleninou, jdeme se tam tedy podívat, jestli bychom nenašli něco, čím bychom vylepšili svůj květinový oběd. Sergio nám nabízí fritto misto, směs zeleniny a bylinek na smažení. Odkudsi vytahuje hrst šalvějových lístků dlouhých jako králičí uši, z celerové bulvy odsekne pár lístků a drobných stonků, prohrábne se košíkem s vyzáblými zelenými fazolkami a několik jich přihodí na naši hromadu. Ptá se, jestli máme rádi brambory, ale na odpověď nečeká a nabere z hloubi lepenkové krabice brambůrky velikosti třešní se žlutou slupkou dosud pokrytou hlínou.

Čtyři kroky směrem ke kostelu a radnici je gastronomia, kde koupíme mouku, mořskou sůl, pivo na těstíčko a arašídový olej na smažení. Ptám se, jestli mají vajíčka, ale prodavač vyšroubuje v lítostivém pohledu krk nahoru, shlédne na mě z výšky a praví, že si musím dojít do drůbežárny, která je kousek pod námi. „Può prendere da sola, signora, direttamente là,“ prohlásí pohrdavě s nosem ohrnutým nahoru, jako by každodenní sbírání vajec patřilo v Toskánsku k nejsvětějším povinnostem.

Naproti gastronomii sídlí enoteca, vinotéka, kde si koupíme láhev Vernaccia a láhev turistického oleje, jak poznamená později Barlozzo – hezkou litrovou láhev nekvalitního oleje, za nějž vydáme víc než za pět litrů prvotřídní kvality přímo z lisovny. Ještě se máme co učit. Řezník, klenotník, antichità, starožitnictví, dva další obchody s potravinami velikosti skříňové šatny doplňují obchodní potenciál v centro storico. Prožijeme další nekonečný den bez cukru, než v městečku objevíme pasticcerii schovanou před zvědavýma očima za kostelem a dalšího pekaře na konci městečka na svahu obráceném k druhé straně salaše.

Nikdy jsem nevybírala vajíčka zpod slepic. Fernando ani nikdy živou slepici nespatřil. V předklonu vcházíme do kurníku, kde sedí asi tucet tučných slepic. Nerozkdákají se, ani kolem nás splašeně nepoletují. Přistoupím k jedné z nich a zdvořile nadhodím, jestli by mi jedno či dvě vajíčka nepřenechala. Žádná odezva. Zkouším to v italštině. Pořád nic. Říkám Fernandovi, aby ji zvedl, ale ten už přešlapuje před kurníkem, usilovně kouří a prohlašuje, že o vajíčka nestojí, a obzvláště ne o omeletu se zeleninou. Až se mu od pusy práší. Začnu šťouchat do slepice a ta celkem bez námitek seskočí z hnízda, v němž leží dvě roztomilá hnědá vajíčka. Po jednom si je beru, shýbnu se a něžně je kladu do pytlíku. Hodila by se mi ještě dvě. Podívám se po kurníku. Vyberu si slepici hnízdící vedle povolné kamarádky. Nadzvednu ji a ona mě tak silně klovne do zápěstí, že ji pustím na zem. Vidím, že pod sebou nic nemá, a tak se omlouvám za svou necitlivost v přesvědčení, že se tak čertí hlavně z rozpaků. Přecházím k další slípce a tentokrát nalézám světle hnědý a pohledný solitér, ještě teplý a polepený kousky slámy. Vezmu si ho a odcházím s pocitem nepoznaného rozechvění. Je to můj první den v Toskánsku a už před obědem jsem vykradla kurník.

Doma rozbiju vajíčka se žloutky oranžovými jako dýně, ušlehám je s několika špetkami mořské soli, přidám o malinko víc pepře, přibližně polévkovou lžíci bílého vína a hrstku parmigiana. Vytáhnu širokou plochou pánev na smažení, krouživým pohybem rozleju po dně několik kapek turistického oleje a nechám ji na mírném teple rozehřát. Vložím na ni oprané a osušené celé květy, trochu je připlácnu, aby dobře ležely, nechám je tam přibližně minutu, během níž otrhám několik lístků bazalky a jednou nebo dvakrát pohnu našlehanými vajíčky. Na pánev, na níž začínají dýňové květy na spodní straně tmavnout, vhodím několik semínek fenyklu na provonění oleje. Teď zesílím plamen a přileju těstíčko. Kroužením pánve rozlévám těstíčko tak, abych květy, uvězněné v krémovém objetí vajíček, nezničila. Pak zasunu svůdně vyhlížející placku pod horký gril, aby se na ní předtím, než ji přesunu na talíř, vytvořila zlatá kůrčička pokrytá puchýřky a posypu ji roztrhanými bazalkovými lístky. Horké vaječné těsto bylinky zahřeje, a ty teď vydávají dvojnásob silnou vůni. Teď ho zakápnu starým balsamikovým octem. A nakonec nechám odpočinout.

Spolu s Fernandem obalujeme v těstíčku šalvějové listy a celerové vršky a baštíme přímo ze savého papíru u kamen. Troufáme si tu pohnout pouze horní polovinou těla a i tou s pružností druhořadého tanečníka samby. Kuchyňka je tu menší než v Benátkách, menší než všechny ostatní kuchyňky, které se nedají sbalit do kufříku. Osmažíme pouze několik květů, všechny drobné brambůrky a zelené fazole a se dvěma sklenicemi Vernaccia a s omeletou je přeneseme na terasu.

Ptám se Fernanda: „Tak co si o tom všem myslíš – i když je mi jasné, že je ještě moc brzo.“

„Nejspíš tak od každého něco. Mám trochu strach a cítím velké vzrušení. Ještě asi úplně nevěřím tomu, že je to všechno pravda, že neexistuje žádná banka ani dům na Lidu. Bude to asi přesně takové, jak jsem si to představoval, ale je to všechno tak nevyzkoušené, že mi to připadá trochu neskutečné. A také ten dům je tak naprosto jiný než domy, které jsem dosud vídal, natož abych v něčem podobném bydlel. Některé pokoje se mi zdají co do tvaru poněkud bizarní, ale vcelku je to hodně velké.“ Fernando celý svůj život bydlel ve dvou pidibytech vzdálených od sebe necelý kilometr, takže skutečnost, že se ve starém stavení – napůl stáji, napůl vesnické chalupě – cítí trochu divně, není nijak překvapivá. Dokonce i mě tento obrovský a prazvláštní prostor fascinuje.

„Líbí se mi jeho neuspořádanost. Připadá mi spíš jako útočiště než jako dům a líbí se mi, že je tak primitivní, tak nedokonalý. Je to pravý dům pro počátek. Krajina působí velmi opuštěně, téměř jako by ji okolní cesty od sebe odstrkovaly. Jako by se tu kdysi dávno mezi kamení vklínilo nějaké utrpení.“

Fernando se zvedá ze židle, jde se posadit na podlahu terasy, zády se opírá o dům a popíjí víno. „Není to pochopitelně žádné Cà d’Oro a nezdá se mi, že by toto místo nějak hrdinsky strádalo. Mám pocit, jako by statečně a trpělivě přetrvávalo.“

„Žádné ústřední topení, žádný telefon, ani televize – budeme tu mít dost málo pohodlí.“

„To je fakt. Ale my si s tím přece dokážeme poradit,“ říká mi na pozadí svého úžasně křehkého sellersovského úsměvu. Když jsem před třemi lety přijela z Ameriky žít sem do Itálie, nepřivábily mě ani Benátky, ani dům na pláži. Přilákal mě tento muž, Fernando. Teď je to velmi podobné. Kvůli tomuto domu jsme do Toskánska nepřijeli.

Když jsme se vzájemně našli, tak jsme sem, do kopců pokrytých růžovým pískem, přijeli přes moře hledat nekomplikovaný způsob života. Přijeli jsme sem žít životem oproštěným od nepotřebného haraburdí, životem řídícím se rytmem a rituály venkova. Takovým životem, který je podle místního názoru měřítkem člověka, a misura d’uomo. Doufáme, že na tomto místě přetrvává v paměti lidí dosud skutečný život, život předchozích generací, trochu tvrdý a trochu veselý. Dolce e salata, sladkoslaný. Tak jako půst před hostinou si obě zmíněné stránky života přidávají navzájem na důstojnosti. Možná se takhle vyváženě dá žít všude na světě, ale my jsme tento život přijeli hledat sem, právě sem. A tak jsme si sbalili prchavé okamžiky a záblesky světla, které by nám podle našeho názoru mohly vydržet, a běželi jsme, co nám síly stačily, k tomuto místu. Přišli jsme sem v naději, že se tu dozvíme, kam se ubírá moderní život. Máme silné podezření, že hlubší mír najdeme v opačném směru. Ale to se uvidí. Už teď ale víme, že život má délku jepičího letu. Přijmeme s radostí každý den v jeho nejprostší podobě a budeme se pokud možno vyhýbat klamu a zdání. Právě jsme rozlomili konstrukci jednoho života, a překotná výstavba nového by byla pouze nepřiměřenou reakcí. Zejména v tom případě, kdybychom si neujasnili, co od něj skutečně chceme a čeho toužíme vytvořením nové konstrukce dosáhnout.

Ani emocionálně, ani fyzicky nechceme žít jako vězeň, který nejistě přešlapuje před dokořán otevřenými dveřmi své kobky a ustrašeně přemýšlí, chce-li vůbec ven. Co si počne bez jejích zdí? děsí se, a tak si začne budovat nové zdi, které určí jeho svobodě nové hranice – spáchá stejný zločin, ožení se nebo se vdá za stejného člověka, pojede týmž vlakem, najde si stejné zaměstnání, napíše stejný dopis, stejnou knihu. Lidé, kteří hledají změnu, nové začátky, nový způsob života, někdy zjistí bezprostředně po změně adresy či země, že už na ně čeká. Ale i odchod do sebevzdálenějších, sebeexotičtějších míst není o mnoho víc než pouhý „přesun“. Od prvního okamžiku, kdy se trochu rozkoukají, zjišťují, že všechno to, co podle svého názoru nechali za sebou, dorazilo s nimi. Všechno. A tak pokud v této časné fázi máme vůbec nějaký plán, pak osvěžit svůj život a přebudovat jej, nikoli ho opakovat.

Procházíme svým novým domovem, místnost po místnosti, v horním i dolním patře. Fernando říká, že je skvělý, a já dodávám, že se úžasně hodí na agriturismo neboli na sanatorium pro souchotinářské Berlíňany.

„Chce to trochu barvy. Trochu látky. Pár nádherných kousků starého nábytku,“ pípám bázlivě a mažu slova silnou vrstvou lhostejnosti, ale svého manžela neošálím. Jen pár dnů poté, co jsem se nastěhovala do jeho benátského bytu, odešel jednoho rána z pohodlíčka svého stoletým prachem zaneseného bytu na pláži a za devět a půl hodiny se vrátil do doupěte orientálního vládce – naleštěné mramorové podlahy, kolkolem bílý brokát a skořicové svíčky jemně vypuzovaly dvacetiletý cigaretový kouř.

„Cristo.“

Barlozzo přichází po čtyřech úderech zvonu. Je vážný a nemluvný a jeho toskánská rezervovanost je jako negativ mého malicherného řečnění a kroužení kolem jeho osoby ve stylu Donny Reedové – natřásání polštářků pod zadek, švitoření na téma, jak jsme šťastni, že máme svého prvního návštěvníka, nabízení vody ve vinné sklence, kterou odmítá se slovy: „Acqua fa ruggine, voda huntuje pajšl.“ Vyměním vodu za víno a on do sebe naráz obrátí půl sklenky a bez okolků vyklopí, že se v tomto domě narodil. „V patře, v pokojíčku obráceném na západ. Tady dole jsme měli dobytek. Tady byly ustájené dojnice a muly,“ opíše rukou kruh kolem našeho salotto, obývacího pokoje, „a žlab měly tam, kde máte teď kuchyni.“

Tato skutečnost mě okouzluje a poněkud zmírňuje předchozí nechuť, kterou jsem pociťovala ke stísněnému prostoru kuchyně. Teď považuju svou kuchyň za místo blaženého bezpečí. Taková Donna Reedová stoprocentně nikdy ve žlabu nevařila. „Čtyři generace Barlozzů obdělávaly Lucciova pole. Měl jsem být pátou, ale po válce bylo najednou všechno jinak. Otec vážně onemocněl, a tak jsem musel u Lucciů nádeničit a vydělávat si na živobytí. Měl jsem pro ně větší cenu jako holka pro všechno než jako sedlák. Měli majetek na osmi místech mezi Piazze a Celle a já jsem jezdil z jednoho statku na druhý a opravoval střechy, stavěl zdi a bojoval proti zchátralosti a potupě, které nám tu zanechala válka.“

Ticho ho nijak neznervózňuje. Mlčí do chvíle, než má něco na srdci. Jako by se v něm příběhy nahromadily, teď mluví nepřetržitě jako mnich na večerních modlitbách. Vypráví, že tu po smrti rodičů ještě několik let zůstal a pak si pronajal poválečný byt v novém městě, postaveném dole asi tak kilometr odtud. Byl posledním člověkem, který tu bydlel celoročně, po jeho odchodu používali Lucciové tento dům jako skladiště nebo na ubytování brigádníků po dobu sklizně oliv nebo vinobraní. Pro Lucciovy nepracoval a do tohoto domu nevkročil přes třicet let. To, co zamlčel, je stejně výmluvné, jako to, co vyslovil. Mezi větami dělá přestávky, abychom uslyšeli to, co neřekl.

„Chtěl byste se podívat, jak to upravili nahoře?“ ptám se ho.

Vychází s námi do patra. Kuchyni měli Barlozzovi v naší současné ložnici. Přejíždí rukou po suché zdi v místech, kde stával krb. Ve dvou dalších pokojích měli komoru – la dispensa, jak říká – tam jeho otec zavěšoval na velké dubové trámy vepřové kýty naložené ve víně a tam také v zimním studeném a suchém větru visívaly do jara, než se scvrkly na slaďoučké růžové masíčko prosciutta.

„Na ty trámy jsme toho věšeli spoustu,“ vzpomíná, „fíky a jablka na špagátku, šišky salámu, rajčata a čili papričky sušené na stopkách, česnekové a cibulové copy. Stavěli jsme tam pyramidu ze zelených zimních dýní poskládaných stopkami dovnitř, které takto uskladněné vydržely od září do dubna. Kolem stěn stály široké prkenné police, které se prohýbaly pod vahou zavařených broskví, třešní a meruněk, sotto spirito, zalitých alkoholem. Totiž když se dařilo.“

Já jsem ovšem slyšela, že říká „Santo Spirito“, a tak jsem prohodila, že by mě takový recept svatého Ducha na zavařování třešní ohromně zajímal, a tehdy jsem ho poprvé slyšela zařvat smíchy.

Předvádíme mu obě koupelny a on si div neukroutí hlavu nad tím, jak to Lucciové odflákli. Hovoří o vanách na nožičkách a neomítnutých cihlových zdech. Lomí rukama nad lesklými průmyslově vyrobenými dlaždičkami místo hromad ručně vyrobených a nevyužitých terakotových podlahových dlaždic, kterých mají plné stodoly po celém údolí. Naprosto tím zdegradovali typický selský dům.

„È una tristezza,“ říká. „Proprio squallido come lavoro. Je mi líto, ale dali tomu pořádně na frak. Lucciové se snaží pořídit všechno co nejlevněji a za státní podporu.“

I když významu poslední věty nerozumíme, výraz na Barlozzově obličeji a výrazná tečka, kterou větu uzavřel, nás upozorňuje, že teď není chvíle na další dotazy. Jeho přísná poctivost na sebe převzala trápení domu a já s ním soucítím. Připomínám si, že jsme do Toskánska nepřijeli kvůli domu.

Slunce se odkutálelo zaplavit opačnou stranu oblohy, a když usedáme na terasu, je zahrada zalita modrým světlem. Je chvíli po sedmé a Barlozzo dosud setrvává v zajetí monologu o historii tohoto městečka. Jako všichni dobří učitelé začíná přehledem tématu. „San Casciano, poslední město v toskánských kopcích obrácených k jihu v místě, kde ustupují Laziu a Umbrii, leží precisamente 582 metrů nad hladinou moře na hřbetě kopce, který dělí údolí řeky Paglii a Chiany.“ Je velmi napínavé sedět tu a poslouchat jeho vzpomínky a já bych mu to ráda řekla, ale on je tak pohlcen svým příběhem, že raději ani nedutám. „I když městečko pochází z doby Etrusků, případně ještě dávnější, k jeho velkému rozkvětu došlo až za Římanů. Právě lázně, hojivé a léčebné prameny, které tryskaly z jílovité půdy bohaté na minerály a zajímaly především římskou smetánku, uvedly toto městečko na mapu.“ A když pak říše postavila Viu Cassiu – velkolepý stavební počin, který spojil Řím s Galií – stalo se San Casciano dei Bagni, lázně San Casciano, dostupnější a začaly sem přijíždět na léčení takové osobnosti jako Horatius a Octavianus Augustus.

„Za středověku lázně ustoupily válkám a potyčkám mezi guelfy a ghibelliny, které probíhaly od Sieny po Orvieto. Takže až v roce 1559, kdy se vesnice stala majetkem regenta velkovévody toskánského, jehož poručníkem byl florentský Cosimo dei Medici, se obnovila sláva sancascianských lázní, do kterých se začaly sjíždět všechny evropské korunované hlavy i se svými dvory. Kvůli zmíněné vznešené klientele se začalo ve vesnici i v jejím okolí stavět v okázalejším stylu.“ Hned za dveřmi na nás dýchne historie. I když sleduju Barlozzovo vyprávění, myšlenky se mi rozutíkávají a potřebovala bych si po jeho přednášce trochu odpočinout. Pro tuto chvíli si vystačím s vědomím, že se můžeme ponořit do teplého pramene, v němž se koupávaly hlavy pomazané.

Každé ráno chodíme už za svítání na procházku. Najdeme římské prameny chrlící hojivou a velmi teplou vodu, v níž si mácháme nohy a podle nálady občas i víc. Spojení chladného vzduchu a horké vody před snídaní je dokonalé. Loukami a mokřinami vede několik pěšin, a tak některé naše procházky nabývají velmi dobrodružného rázu a stejně jako za prvních dnů v Benátkách při putování mezi lávkami pro pěší si to i zde odnesou mé nohy. Nehybný vzduch chvílemi zčeří neklidný vánek. Ten občas zesílí ve vítr, předzvěst brzkého deště, který do nás naráží jako rozzuřená plachta a silnými prsty vyrývá do teplé země drobné stružky.

Někdy dostaneme strašnou chuť na snídani, a tehdy se prodíráme houštím, spěcháme napříč polem a vybíháme po stráni k našemu domu, kam dorážíme bez dechu a s bušícím srdcem, zaliti potem a provoněni silnou vůní trávy a tymiánu. Cítím se jako na letním táboře, jehož správcové se úslužně stáhli do pozadí a s úsměvem zdálky přihlížejí erotickému dusnu ve viktoriánském stylu. Koupeme se, oblékáme a míříme do vesnice.

V několika dnech si vytváříme rituály. Kdykoli jdeme kolem pekaře, on, nebo občas jeho žena, na nás čeká na silnici před krámkem s kusy dosud teplé pizzy bianca zabalené do tlustého šedého papíru. Je natenko vytažená z chlebového těsta, pokapaná olivovým olejem, poprášená mořskou solí a pak na minutu či dvě vhozená do pece k chlebu. Pak ji pekař vytáhne ven na staré dřevěné pekařské lopatě, rozkrájí ji tenkým nožem a celou ji i s lopatou položí na stůl u dveří. Na tuto vůni čeká celá vesnice. Zhltneme ji při třicetimetrovém náročném stoupání k Centrale jako první chod snídaně. Usedneme v hospůdce a poručíme si cappuccino – caldissimi e con cacao, hodně horké se špetkou hořké čokolády, a nedaleko nás přistane podnos s croissanty. Máloco se vyrovná teplým a křehkým kornoutům z Pasticcerie Maggion, štědře naplněným meruňkovou marmeládou, od níž jsem měla po celé tři roky života na Lidu dennodenně zapatlané ruce i bradu. Ale tyhle croissanty se jim můžou směle rovnat a já cítím, že i já se vyrovnám s tím, co přijde. S tou touhou po zážitcích a dobrodružství jsem se mýlila. I s entuziasmem a přizpůsobivostí. Všechny mé tělesné části už z Benátek do Toskánska dorazily. A stále dokážu vychutnávat a užívat si. Polibku. Větru. I tady převládá důvěra. A stejně jako v Benátkách, hluboké a excitované vnímání místa mě zachraňuje před nostalgií.

Zde, přímo tady, touto cestou, kolem níž trhám stonky divokého fenyklu, pochodovaly římské legie. Je to starobylá Via Cassia, nyní Strada Statale Numero 2, a právě u ní, na poli, kde jsme se milovali a popíjeli za soumraku víno, rozdělávali Římané v kruhu etruských kamenů oheň, vařili si ovesnou kaši a upadali do neradostného spánku. Asi nás to nikdy nepřestane uchvacovat. Vyjedeme si do Urbina a říkáme si: „Tady v tomto domě se narodila Raffaelova matka.“ V Città della Pieve vydechneme: „V tomhle kostele maloval Il Perugino.“ Vyjdeme si do Spoleta a zašeptáme: „V této bráně zastavily Hannibala spoletské kmeny.“ V lese přímo za naší zahradou si uvědomíme: „Tamta parta svátečních střelců uloví dnes dopoledne dva divočáky podle téměř stejných obyčejů a při zachování podobných obřadů jako za středověku.“

V téměř každé vesnici, obci nebo zlomku města najdeme alespoň jednu rozvalinu, která dokonale vyváží jejich společenskou bezvýznamnost, nějaký kousek zdi, nějaký obraz, kapli nebo velký kostel, věž, hrad, přinejhorším krásnou a letitou pinii s deštníkovitou korunou chránící bukolické návrší, nebo půlmetrovou fresku z desátého století, již dosud nepohltily změny minulého tisíciletí. Jsou chráněné, jsou tu ctěné, ale tak trochu připomínají ledové květy krášlící lékárnu nebo kuchyni výrobce čokolády. Úryvky, části, stopy, které stejně jako my touží po něčích dotecích a troše zájmu.

Každý den se něčemu přiučíme. Zastavíme se u každé frantoio a ochutnáváme olivový olej, dokud nám jeden nezachutná natolik, že ho do naší giary, terakotového džbánu s kouhoutkem, nakoupíme rovnou dvacet litrů. Při průměrné spotřebě jednoho litru týdně nám tato zásoba vydrží do prosince, období čerstvě vylisovaného nového oleje. Protáhneme svůj džbán s olejem dveřmi od stáje a postavíme ho do temného a chladného kouta.

Toskánsko je zemí Chianti Geografico. Ačkoli se místní víno lisuje ze stejných vinných odrůd jako známé chianti a prakticky stejným postupem, leží místní vinice za hranicemi oficiálně uznávaného regionu a spadají tak pod odlišnou klasifikaci. S čerstvě vymytými pětilitrovými láhvemi cinkajícími o sebe v kufru automobilu se vypravíme do kraje a klepeme u každého vinaře, který má na dveřích pozvánku k degustazione, vino sfuso, k ochutnávce sudového vína. Po několika odpoledních koštováních a převalování malých doušků na patře se nakonec propijeme k červenému vínu z Palazzone, které pasujeme na své oficiální domácí víno.

Od Sergia a několika dalších pěstitelů zeleniny kupujeme běžně zeleninu, bylinky a ovoce. O vajíčka máme postaráno. Od místního mlynáře kupujeme mouku na chleba po desetikilových pytlích a pohanku a celozrnnou mouku po dvou kilech. Váháme, kdo si u nás vyslouží čestný titul macellaio di fiducia, důvěryhodný řezník, ale získává si nás vysoký mládenec v Piazze, kterému se na pásku od Dolce e Gabbana houpá sekáček na maso. Všechny ostatní nezbytnosti obdržíme v družstevní prodejně v Querce al Pino. A co se týče pomoci nad rámec jídelního stolu, místní lavanderia nabízí mnohem víc než obvyklá prádelna. Mají tu také čistírnu, dámské krejčovství a prodejnu látek a pleteného zboží. Majitelka navíc nabízí své proslulé likéry, léčivé extrakty a domácí pálenku, která často probublává v destilačním přístroji umístěném vedle parního mandlu. Její manžel je švec, syn automechanik, snacha kadeřnice a všechny jejich podniky jsou šikovně vměstnány do malinkého čtvercového dvorku. Tady se člověku dostane většiny údržby, kterou potřebuje k životu. A to je fajn. Tak by to podle mého názoru také mělo být.

Jednoho krásného jitra cestou nahoru do hospůdky spatříme Barlozza snídat před kurníkem. Rozklepnuté vajíčko si vylije do úst, zapije douškem červeného vína, ústa si otře kapesníkem, láhev s vínem zastrčí pod kabát a chystá se vyrazit nahoru do městečka. Zakřičíme, aby na nás počkal; a zatímco my si nahoře v hospůdce pochutnáváme na svém obvyklém cappuccinu, on se drží svého červeného a vyslovuje chmurná proroctví, že nás to mléko jednou zabije.

Zvykne si k nám prostě a bez pozvání chodit každý den ve čtyři na návštěvu. A my si ho zvykneme očekávat. S Fernandem mu mezi sebou říkáme il duca, vévoda, ale přímo ho tak nikdy neoslovíme. Ale na jeho počest nazveme náš dům Pallazo Barlozzo a on pokaždé, když to slyší, zrudne jako kluk. Nejsem si jistá, jestli radostí, nebo zlostí.

Barlozzo a Fernando spolu vycházejí tak dobře, jak by asi vycházel Gary Cooper s Peterem Sellersem. Barlozzo Fernandovi radí, jak se starat o olivovníkové semenáčky, které Fernando zasadil před několika měsíci, kdy jsme se rozhodli tento dům si pronajmout. Společně probírají založení zeleninové zahrádky, ale Barlozzo tvrdí, že většina pozemku patřícího k domu se svažuje dolů k ovčínům a že na místě bývalé matčiny zeleninové zahrádky postavili Lucciové ohavný betonový barák, kterému říkají „stodola“. Podle něj se ten kousek, který ze zahrádky zbyl, dá využít maximálně na vysazení pár kytek. Ale když mu Fernando oznámí, že bych tam chtěla pec na dřevo, Barlozzovy tenké toskánské rty se lehce vyšpulí: „Vezmu vás za svým přítelem v Ponticelli. Ten postaví canna fumaria e la volta, komín a klenbu. Všude kolem se povaluje spousta starých cihel k obestavění pecní klenby a k postavení krbové zdi jako dělaných. Na izolaci použijeme jíl a písek a…“

A mluví dál, podle mého názoru hlavně dojetím nad okouzlením, které vidí ve Fernandových očích. Našel v něm snad můj manžel svého hrdinu? Jako dva devítiletí kluci, stejní jako všichni malí kluci od počátku věků, si nechávají přinést papír a tužky, se zkříženýma nohama usedají na podlahu a čmárají primitivní návrhy, patrně nepříliš odlišné od prvních návrhů pecí, které kreslili staří Egypťané před několika tisíci let.

Vyprávíme Barlozzovi o tom, jak jsme při průzkumu na mou první kuchařku pátrali na severu Itálie po obecních pecích. Nejvíce se nám líbily obecní pece friulských vesniček, v nichž se dosud zatápí v pátek o půlnoci odřezky vinné révy a mohutnými dubovými poleny, aby pečení mohlo začít už v sobotu za úsvitu. Vyprávíme mu o úřadu maestra del forno, mistra pecaře, který stojí na společenském a politickém žebříčku o pouhý stupínek níže než samotný starosta. Mistr pecař se stará o pec a přiděluje čas k pečení, který počíná s prvními paprsky slunce a končí těsně před večeří. Každá domácnost označuje svůj bochník vlastním znakem – velkým křížem, různě propojenými srdci nebo šípy vyřezanými do vykynutého těsta těsně před vložením do pece. A pak, aby teplo chladnoucí pece po posledním pečení nepřišlo nazmar, přinášejí sem lidé terakotové nebo železné hrnce se zeleninou naloženou v bylinkách a bílém víně, tu a tam také jehněčí kýtu, nebo kus vepřového s drobnými fialovými cibulkami a nahrubo nakrájenými fenyklovými stonky, položí je na celou noc na žhavé uhlí, v chladnoucí peci je nechají dojít a přitom vdechují vůni dohořívajícího dřeva. V neděli ráno, ještě před mší, si sem chodívají pro nedělní oběd z každé rodiny starší děti, někdy ho zabalí do plátýnka a nechají ho v kostele požehnat knězem.

Teď se vyšpulená toskánská ústa vyklenou téměř do úsměvu, a tak se Barlozza ptám, jak to je s obecní pecí v San Cascianu. „Kdysi jsme tu v městečku měli vlastně pece dvě. Jedna byla na louce, v těch místech, kde je teď fotbalové hřiště, a druhá stále ještě stojí za opravnou traktorů na silnici do Celle. Ale od druhé světové války se v obecní peci nepeklo. A v těch menších pecích, které si většina z nás nechala postavit na dvorku, teď bydlí veverky, holubi nebo se tam ukládá nářadí a květináče,“ říká, ale proč k tomu došlo, nám v podstatě neumí vysvětlit.

Barlozzo navrhuje, abychom my tři každé dopoledne na peci pracovali, řekněme od deseti hodin, s přestávkou na oběd v jednu hodinu, abychom se vyhnuli největšímu vedru. To nám vyhovuje, protože časně zrána chodíme na výzkumné výpravy, ale já Barlozza podezírám, že to už dávno ví a že se nám tak vlastně snaží vyjít vstříc.

Jednoho dne se ho při práci zeptám, jestli by se z naší pece nedala udělat obecní, v níž bychom v sobotu ráno zatopili a pozvali místní obyvatele, aby si k nám přišli upéct chleba. „Obyvatelé San Casciana si vlastní chleba nepečou. Tady to už prostě nikdo dávno nedělá. Ani uvnitř, ani venku. Skoro nikdo. Máme dva vesnické pekaře, kteří nás zásobují výtečným chlebem. Lidé se dnes zajímají o jiné věci. Tohle prostě patří minulosti,“ prohlašuje.

Jako bych slyšela ozvěnu Fernandových tirád z našich prvních benátských dnů, kdy jsem se chtěla pustit do pečení vlastního chleba, výroby vlastních těstovin nebo šestiposchoďového dortu s máslovým krémem. Vytáhl na mě tehdy stejné argumenty, jako že doma se nedělá ani chleba, ani těstoviny, ani cukroví. Tehdy mě dokonce přesvědčoval, že chleba tu nepečou už ani babičky, ani staré panny, že si raději stoupnou do fronty v obchodě a celé dopoledne vysedávají v kavárnách u svého cappuccina. Že by to byl stejný muž, který se teď nemůže dočkat, až zaboří ruce do chlebového těsta?

„Jestli pec na chleba tedy patří minulosti, proč nám s ní vůbec pomáháte?“ zajímám se.

„Pomáhám vám proto, že vy pomoc potřebujete,“ odsekne. „Protože podle toho, jak jsem vás poznal, jsem nabyl dojmu, že vy dva vůbec nejvíc toužíte po minulosti. Jenom doufám, že to ve vašem případně není nějaký folkloristický úlet. Doufám, že stojíte oběma nohama pevně na zemi. Chci tím říct, že jste sem přišli z jiného životního stylu s představou, že se tu žije jako kdysi v devatenáctém století. Jako by tu na vás čekalo, jako by tu byla jakási Utopie. Nebo ještě hůř, jako by tu byla nějaká Sybaris. Tady prostě není žádná vysněná země. A jistě víte, jak dopadla Sybaris. Život tu býval leckdy nemilosrdný a tragický a v přítomnosti to není o moc lepší.“

Po jeho kvapném odchodu nás i ve žhavém poledním slunci zamrazí.

To, že starý vévoda zná řecké dějiny, nebo že nám nakonec nahlédl do duše, mě nijak neděsí. Barlozzo vyjma „buon pranzo, dobré chutnání“, které prohodí přes rameno, vypíná rázně všechny přijímací kanály a bere to zkratkou po stráni nahoru k městečku. Barlozzovy otázky jsou přímé i nepřímé. Umí být ostrý jako břitva, i když si nemyslím, že by chtěl přímo ranit. Chvíli za ním hledíme a pak se trochu vyjeveně podíváme na sebe. Narazili jsme na Barlozzovo výsostné území. I když nás svým mazaným způsobem vlastně sám pronásledoval, i když si liboval v dlouhých rozhovorech a monolozích, i když nám, novým a dychtivým posluchačům, vyprávěl o svém životě, z naší strany nesnese příliš těsné přiblížení ani ke své osobě, ani ke svým vzpomínkám. Barlozzo je člověk s jasnými hranicemi, který nikomu nepřenechá sebemenší část svého území.

Když nám na naše dveře od chléva nikdo ve čtyři nezaklepe, jsme sice zklamaní, ale ne překvapení. Fernando utrousí, že vévoda nejde hlavně proto, že hodlá držet své un colpo di teatro, divadelní gesto, co nejdéle. Odpoledne přechází ve večer a my předstíráme, že jsme si toho nevšimli. Nechává své diváky čekat už nějak příliš dlouho, říkám si. Přezouváme se na terase předtím, než vyrazíme do hospůdky na apperitivi, a v tom se kníže blíží k naší stáji zezadu.

„Avete benzina per la macchina? Máte v autě dost benzínu?“

„Certo,“ odpoví Fernando. „Ma, perchè? Ale proč?“

„Protože vás zvu na večeři.“

Míjíme sousední vesnice Piazze a Palazzone. Po dvaceti minutách, když projíždíme zatáčkou s prapodivnou budovou, prohlásí Barlozzo, který naviguje ze zadního sedadla, „eccoci qua“.

Tento nesourodý slepenec, napůl bouda, napůl otevřený hangár, je obklopený velkými magnoliovými keři a mihotání a mrkání jejich zářivých listů pokropených různobarevnými světly tvoří v této temné a tiché noci jediný hluk. Za nedalekým tichým ohýnkem se k sobě tulí rajčata s česnekem a jejich vůně se proplétá a mísí s kouřem hořícího dřeva. Vystupujeme z auta těsně u příkopu vedle náklaďáku, který podle Barlozza patří místní kuchařce, a závěsem z umělohmotných červených korálků vcházíme do obydlí.

První místnost vyplňují kromě pinballových automatů, vinných sudů a minibaru také zbytky vzduchu, které tu zůstaly po padesáti tisících vykouřených cigaretách. Jinak tam není živé duše. Druhý závěs z červených korálků vede do větší místnosti vybavené dlouhými úzkými stoly s voskovanými ubrusy rozmanitých vzorů. S hlasitým „permesso“ vstupuje Barlozzo do dvířek na konci místnosti, ze kterých se vyvalí horká a voňavá pára, po níž se sbíhají sliny v puse. Kývne na nás, abychom šli za ním.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tisíc dnů v Toskánsku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.