Sběratel sněhu

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.vysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Štifter

Sběratel sněhu – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

2017

Tu písničku neslyšel roky. Většinou na funusech hrají „Až mě andělé zavolají k sobě“, „Tam u nebeských bran“ nebo „Ave Maria“. Výjimečně ještě „Už mi lásko není dvacet let“. To je pěkně debilní song na pohřby. Ale není horší než „Jednou se vrátíš“ od Špinarky.

Jenže tady hrají „Když jsem kytici vázala“.

Pouštějí verzi, kterou nezná. Po hlase snad od Yvetty Simonové. Simonka nazpívala tenhle song? A kdo tu písničku objednal? Nevěřil by, že ji uslyší. Přitom k ní ta písnička patřila. Jako ke každýmu ze Šmídovny.

On a tři další lidi. Nikdo jiný tu není. Nikdo po ní nezbyl, nikdo jí na funus nepřišel. Tři lidi, možná to jsou všechno sousedi. Taky by tu nebyl, kdyby nečetl noviny. Nikdo mu nezavolal, že umřela. Vlastně vůbec netušil, že ještě žila.

Kdyby věřil na náhody, řekl by, že je tady náhodou. Ví ale, že nahodilost v životě neexistuje. Že všechno vede odněkud někam, přes různé zatáčky a různými směry, ale přes zastávky, co jsou vždycky stejné. Pobrukuje si tu písničku a pak se přistihne, že se na funusu směje.

1956

Jsou dva. Vlastně tři. Všichni si ale myslí, že jsou dva.

Dvanáctiletý Karel. Malý vyhublý Cikán, který všem vypráví o tom, kolik měl ženských, protože jeho táta skutečně už v jeho věku zplodil syna. Teď je mu pětadvacet a mámě třicet. Doma řve dalších sedm sourozenců. Karlos je nejstarší, tak bere roha, kdykoliv to jde. Ženskou ještě neměl a připadá si divný. Asi nebude tátův.

Třináctiletý blonďák Adolf. To jméno nenávidí. Neustále mu připomíná, že byl jeho táta Němec. Máma mu tvrdila, že ho zabili ve válce, jenže hrdina to nebyl. Kecy opuštěné mámy, která by toho ničemu radši viděla mrtvého. Ještě v květnu 1945 se nechal odsunout do rajchu, aby mohl začít nový život. Umřel velký Adolf, co visel ve všech školních třídách, a o toho malého nestál. Kamarádi mu říkají Áda, tak si někdo může myslet, že se jmenuje Adam.

A pak je tu ten třetí. Josef. Oslavil jen druhé narozeniny. Vypadá však taky na třináct. Roste, i když to nikdo nevidí. Jenom Karlos s Ádou. Máma se s ním utopila v pětačtyřicátém ve Vltavě v Budějcích, když se ji Češi chystali vystěhovat ze statku a poslat do lágru. Táta byl ještě na frontě. Když se vrátil domů, našel místo nich dva úmrtní listy. Josef o tom klukům vyprávěl jen jednou: jak se snažil vyplavat nahoru, ale máma se k němu přivázala provazem, pamatuje si, že ji tahal za dlouhé vlasy, chtěl křičet, ale nešlo to. Tři dny pak jeho mrtvé oči koukaly do tváře mrtvé mámy, než je vytáhli z řeky a pohřbili, natloukli do jedné rakve, kde se na ni dodnes kouká, a proto radši běhá venku s Karlosem a Ádou.

Vybral si je sám. Tuší, že si je vybrat měl. Seděl uprostřed prázdné haly, kterou procházeli dva chlapi. Stříkali na něj dezinfekci, protože ta hala byla jen jednou velkou místností bývalé infekční stanice, kam se měly nastěhovat desítky rodin, se kterými si na národním výboru nevěděli rady. Do odsunu se už asi nedostanou, tak jim úředníci vybrali tenhle barák, Šmídovnu na Pražské třídě v Českých Budějovicích. Josef věděl, že tu bude za pár týdnů bydlet jedna cikánská rodina. Jedna z mála, co přežila válku. A že se má kamarádit s jejich Karlosem, dvacet pět dní proto nehnutě seděl, aby si na něj počíhal, proskočil mu hlavou a ujistil se, že je to skutečně dobrý kluk. Pak se před něj postavil, podal mu ruku a nabídl přátelství. Karlosovi bylo pět a nikdo se s ním nechtěl bavit. Byl za Josefa rád.

Nejdřív kamarádili jen spolu, ale Karlos dostával nařezáno, že mluví sám se sebou. Nedokázal nikomu vysvětlit, že není sám. Táta ho jednou zmlátil tak, že mu zlomil tři žebra, a tak Josef přibral do party ještě Adolfa. Jsou teď dva. Vlastně tři. Ale všichni si myslí, že jsou dva. A Karlose už nikdo nebije proto, že mele, když je sám.

Protože jsou vždycky dva. Tedy vlastně tři.

1956

Opírají se o vlhkou podezdívku vily, z pootevřených sklepních oken je olizuje chlad a do špinavých triček se zažralo horko červencového dne. Čekají, až Zděna Wagnerová zavolá, že Adolf může jít domů. Je čtvrtek, půl jedenácté večer, většinou už dobrou čtvrthodinu bývá Áda doma a poslouchá, jak ze sebe máma za rozvěšenými prostěradly v neckách smývá návštěvu strejdy Antonína.

Zděna Wagnerová, šestatřicátnice s pěkným poprsím. Jako by mámou nikdy nebyla. Antonínovu návštěvu světí víc než neděli. Adolf musí vždycky pryč. Společně žijí v místnosti o devíti metrech čtverečních, kam dokázali narvat úzkou postel, malý jídelní stůl, dvě židle a kredenc. Necky zavěsili na zeď. Antonín Kvapil je ženáč, který nechal svoji mámu na statku a pracuje na národním výboru v Budějovicích. Bezdětný. Pro Zděnu přivýdělek, o který nemůže přijít. Nechává za sebou peníze, jídlo a někdy i bonbony, Zděna se na něj těší a Áda má pocit, že takhle veselou ji vídá skutečně jen jednou za týden, a tak se taky těší. Navíc ví, že se zase uvidí s Karlosem a Josefem. Je dobře, že má máma někoho ráda. Nebo si to aspoň myslí. Většinou si jde s klukama sednout za vilu a hned na uvítanou rozlomí na dva díly to, co strejda přinesl.

Na ten tvrdý bonbon dnes šli moc zhurta, majzli do něj kamenem, až se celý rozdrolil, ale stejně o něj nepřišli, smetli ho ze země a rozkousali společně s kousky hlíny a písku.

„Prej by chtěla ještě druhýho Tondu, říkala,“ utrousí Adolf a rukou šmátrá ve tmě sklepního okna, přitiskne dlaň na chladné cihly. „Ale já jí to nevěřím.“

Nemá hodinky, jen odhaduje, že by se už mělo rozsvítit v jejich pokoji a máma by měla zavolat jako vždycky ta dvě slova, která mu dovolí usnout: Ádo, domů! Vstal, očistil si kalhoty a nakoukl přes roh, jestli se nepřeslechl a doma se už nesvítí, ale stejně byly pořád závěsy zatažené. Vrátil se ke klukům, už proti nim zůstal v podřepu. Chtělo se mu spát, otřel si tvář do propoceného trička, až ho začaly pálit oči.

„A tobě by to nevadilo? Že k vám choděj dvá? Já bych nechtěl, aby se táta vo mámu s někym dělil,“ utrousí Karlos a odplivne si zbytky hlíny, které mu uvízly v puse.

„Vo tátovi se nebavim, Tonda je mámy šamstr. A sám nevim, jestli má jenom moji mámu.“

„A kdyby neměl? Řek bys jí to?“ To se do diskuse zapojil Josef. Většinou mu trvá dlouho, než se rozmluví. Kluci vědí, že to je kvůli jeho mámě, nikdo nespí tak těžce jako Josef. Kdykoliv se probudí, kouká do její sežrané hlavy, dávno jí odpustil, dokonce se k ní zpočátku mačkal, jako by ho dokázala obejmout a zahřát, ale nikdy se nepohnula, pak její tělo začalo tlít a teď už tam leží jen její kosti v cárech oblečení. Je to na světě dobře zařízený, říká si, máma mizí a já rostu, takže se v tý bedně jednou nebudu s nikým tlačit. Dokázal by zjistit, jestli má Antonín jen jednu Zděnu. Ale Adolf nechce. „Vyser se na to, Josef, ještě bych z toho měl trápení.“

„To já bych se teda trápil, kdybych měl tu nejistotu. Kdybych nevěděl, jestli se táta mámě kurví,“ namítne Karlos.

„Tvůj táta se v rajchu tvý mámě kurví,“ říká Josef. Tu odpověď nesměruje na Karlose, ale na Adolfa. Zírá na něj svýma bledýma očima a ústa má rovná, zbavená jakéhokoliv úsměvu či úšklebku, rty jako dokonalá úsečka.

„Ptal jsem se tě snad na svýho tátu? Je mi ukradenej, ty vole, volnej, Josef, neser mě.“ Už jsem měl bejt dávno doma, přemítá Adolf, a místo toho se tady hrabeme v rodinnejch hovnech, co smrdí od skopčáků až sem. Ale stejně mu to nedá. „To jako víš vopravdicky, vo mym tátovi?“

Josefa zajímalo, jak žije táta jeho nejlepšího kamaráda, nedávno se za ním vydal do Bavorska, našel ho v malé vesnici v nájemním bytě sousedky, taky odsunuté, původem z Vršovic, byl u toho, když miliony malých Adolfů hledaly cestu v těle obtloustlé Trude, a ví, že se jí za necelých devět měsíců narodí syn, který by dostal taky jméno Adolf, kdyby si to Němci po válce nezakázali. Chtěl by to Ádovi říct, ale už ani necekne, protože by se na něj ještě víc zlobil, přeci jen tam byl bez jeho svolení, vlezl do života jeho nacitáty, a to se nedělá.

„Někdy takový věci vim, aniž to zjišťuju,“ lže Josef a Áda si ho přeměří očima. Ucítí v puse kamínek, schoval se mu pod jazyk. Odplivne si tak nešikovně, že mu sliny tečou z boty. „Vo mym fotrovi se bavit nebudem, pánové. To mámin Tonda by byl jinčí táta.“

„Seděl bys před barákem každej večer,“ směje se Karlos.

„A co. Pak by nám třeba dali větší byt. Se dvěma cimrama. Kdybysme byli tří.“

„Nás je doma devět. A taky máme jednu.“

„Ale vobrovskou.“

„Jo, rozdělenou skříněma, abysme na mámu s tátou v noci nečuměli. Jenže máš uši.“

„Dřív cikánům uši řezali, říkal učitel.“

„Asi věděli proč,“ usmívá se Karlos a rozchechtá i ostatní. „Táta, to je frajer, ten měl holek, že už by je ani nespočítal.“

„Jasně, tvůj táta,“ mávne rukou Adolf. „A ty seš po něm, ne?“

„Po kom jinym,“ sklopí oči Karlos.

Pak vzduch protnou dvě slova z úst Zděny, Adolf může domů. Postaví se, bolí ho lýtka. „Pánové, pondělí platí? Nebo se někdo z vás posral už teď?“

„Největší strach máš stejně ty,“ říká Josef a kluci vědí, že má pravdu.

„Ale doma ani slovo.“

„Neboj, doma ani slovo,“ říká Josef a zmizí, taky domů k mámě.

1956

Josefovi se zdálo, že se máma pohnula. Možná se jí jen moc namáčkl na hrudník, něco prasklo, a on pak radši seděl dlouho do noci schovaný ve dřevníku na dvoře Šmídovny. Desítky oken, které nikdy úplně neusnou, pokaždé někdo svítí. Ještě před válkou tu žilo nějakých sto dvacet rodin. Kdysi tu bývala kovárna, a odtud ten název – kovář, německy Schmied, pak tu fungovala hospoda s tanečním sálem, obec následně dům vykoupila a věnovala chudým. Ale není to chudobinec, spíš takový útulek, kam se po válce začaly stahovat ty nejzvláštnější existence, hlavně podle národního výboru, česko-německé rodiny, ponížené válkou a životem na Šmídovně ještě víc.

Josef mrkne a sedí v srdci Šmídovny, bývalém tanečním sále. Není delší než třicet metrů, široký tak na polovinu. Cítí zápach, jako když umřela maminka. Někdo to tu už má za sebou. Je mrtvý tak den, dva. Mísí se tu pach potu a jídla, špinavého oblečení, a hlavně nepraných dek, které to všechno polykají, protože deky tady slouží místo zdí. V tom sále je právě devadesát sedm lidí. Devadesát šest živých. Deky visí na provazech, které se občas přetrhnou, a to pak začne mela, dva byty se spojí v jeden a všichni si vidí do talíře – kde jste tyhle talíře a hrnky vzali? Nebyly dřív naše? Hádají se tu skoro pořád a závidí si. Nejvíc byt, do kterého šla díky komínu napojit kamna. Pak byt s oknem, následně byt s polovinou okna, peřiny, kabáty, stoly, židle, uhláky, talíře, lžíce i pevné špagáty, které se pomaleji prohýbají pod tíhou plesnivých hadrů.

Ve vlhkém rohu sedí na starých plechovkách od oleje, pod obrazem Franze Josefa s prožraným rámem od červotoče, dva chlapi, o kterých všichni vědí, že jsou na chlapy, a mastí karty. Kdo dneska prohraje? Šestnáctiletá holka, přibližně uprostřed sálu, stejně jako každou noc studuje ozdobný štuk na stropě, přímo nad ní kdysi visel obrovský lustr, zůstala tam od něj ozdoba v omítce s lustrhákem, a představuje si, jak by podobný vzor vypadal na svatebních šatech. O tři sekce vedle leží její bývalá spolužačka, ve stejné poloze, jen ten štuk už nemůže vidět, silou přivírá oči a snaží se prokousnout ruku chlapovi, který jí ucpává ústa, zatímco přiráží pod její sukní. A vedle, za dekou, ale jen dvacet centimetrů od její hlavy, spí tři děti, dvouleté, čtyřleté a pětileté, chlapci zahrabaní v jedné peřině na jedné posteli, jejich maminka se vedle krčí na zemi a ty zvuky od sousedů identifikovala správně, ale neudělá nic, její nejstarší syn přišel na svět úplně stejně a je ze všech kluků nejhezčí, tak třeba bude mít Kristýna taky takové štěstí.

Josef postupně obejde byty v jedné místnosti a políbí na čelo všechny, kterým se už podařilo usnout. Položí se na chvíli mezi Kristýnu a toho chlapa, topí se v jejich společném potu, hledí střídavě oběma do očí a je mu jich obou líto.

Vždycky, když se tady toulá, je rád za Karlose a Adolfa, že na ně vyšly lepší byty, alespoň mají jejich rodiny samostatné pokoje s cihlovými zdmi. Karlos žije ve vile, to je ta nejhonosnější stavba v areálu, bývalá infekční stanice postavená na konci zahrady, Adolf bydlel nejdřív v Domečku, přízemním účelovém baráku ze třicátých let, který vypadá trochu jako blok z koncentráku, ale pak se nastěhovali do levého křídla staré Šmídovny, u Pražské silnice, kde se nachází nejen ten ohromný sál, ale taky klasické pokoje s pevnými zdmi a zavřenými dveřmi. Ví, jak Adolfova maminka cimru jen pro ni a Ádu získala, ale o tom se nemluví. Má Zděnu rád, ví, že je na Adolfa hodná a že to dělala kvůli němu. Aby dala klukovi něco lepšího. Byt o devíti čtverečních metrech.

Josef se cítí unavený, mrkne a je zpátky u maminky. Ten zápach ze sálu Šmídovny si přitáhl až sem. Pach mrtvého člověka, to, co cítil před chvílí. Asi to byl on sám.

1956

Sobotní červencové ráno roku 1956 začalo křikem. Vožralej Ambrož vyhodil manželku z okna. Bydlí v prvním patře a koukají přímo na Pražskou. Chvíli se držela špalet, ale pak se radši pustila a ze čtyř metrů dopadla na nohy. Kolem se zastavovali lidi, ale netroufali si jí pomoct, protože přímo nad nimi v okně pořád vrávoral Vožralej Ambrož a hulákal, že ho žena bude poslouchat. Ona zespodu řvala, že jo, ale jenom když nebude už ráno pod parou. Ambrož se kymácel na parapetu, a když se žena rozhodla, že se vrátí zpátky do baráku, skočil za ní a honil ji po dvoře, dokud se nezamkla ve sklepě a neproseděla dopoledne na uhlí.

„Stejně se budou brzo stěhovat,“ říká Karlosova máma u snídaně. U stolu sedí čtyři děti a čtyři další pošlapují za nimi. Čekají, až se uvolní židle. Uprostřed dřevěného stolu je nakrájený pecen chleba, postupně mizí a nejmladší Ládin začíná natahovat, že na něj nezbyde, a otírá si nos do svých vytahaných šedých trenýrek, které mu máma na břiše uzluje, aby nepadaly. Karlosovi se chce čůrat, ale ví, že jestli si odskočí, už do pusy nic nedá, tak hltá a chleba zapíjí mlékem, ale jen trochu, aby se mu nechtělo ještě víc.

„Prej se budou stěhovat,“ říká Zděna Wagnerová, ještě natažená v posteli, protože ji včerejší návštěva strejdy Tondy trochu zmohla. Bolí ji v tříslech, a až Adolf vystřelí ven, namaže si zarudlou kůži psím sádlem. Co zase vyváděl Vožralej Ambrož, referoval mámě Adolf, kterému to špitl Josef.

„Budou se stěhovat do morovýho špitálku, ke svatý Trojici na Pražský,“ říká si Josef a sedí za komínem vily. U Ambrožů doma to dobře zná, Ambrožovou obdivuje, ta ženská má výdrž, kolikrát ho zachraňovala, když její starý v opilosti rozbíjel sklenice a rval si je do pusy, rozkousával sklo a pak se na ni vrhal, vypadalo to, že vůbec necítí bolest. Když ho pak zavřeli za rvačku, pekla mu buchty a nosila je do basy, psala mu dopisy a těšila se, až se zase vrátí domů a všechno začne znovu. Taky začalo. Jako dnešní ráno skokem z okna. Zdejší si na ně stěžují, už jich tu měli vážně dost, tak je budou stěhovat do špitálku kousek odtud, kde dřív umírali nakažení morem a národní výbor tu zřídil nouzové byty. Lidí tam žije méně, tak možná budou méně lidem vadit.

Když Karlos dosnídá, utíká na suchý záchod a pak jde poklidně zahradou směrem k Pražské. Zahvízdá, za čtyřmi okny se mihnou stíny, jen jeden otevře a vykloní se. „Vokouknem terén?“ zeptá se Ády.

„Jo, jen se převlíknu a jdu,“ křikne Adolf z okna.

Procházejí vraty Šmídovny na Pražskou silnici a všimnou si, že už jsou tři.

„Dneska se vám klucí moc nechtělo, co?“ zeptá se Josef nejistě. „Čekal jsem vás už před hodinou.“

„Spěcháš někam? Domu k mámě?“ odsekne Adolf a hned by to rád vzal zpátky, ale Josef to přejde, a tak to Áda radši zamluví. „Půjdem normálně kolem, jako by se nechumelilo. Žádný zpomalení, na to si dejte bacha, ať nejsme podezřelý.“

Loudají se po Pražské, předjedou je tři cyklisti a jedno auto. Minou Dělnický dům, pak jízdárnu, projdou kolem mlékárny a už jsou u Staré pošty, u pumpičky zabočí do Staroměstské ulice a u toho domu se žlutými dveřmi zpomalí, lehce, ale výrazně, jsou neopatrní a Josef na ně houkne, mají mít stálé tempo, jinak si jich někdo může všimnout. Koukají dovnitř, přes nemytá okna nic nevidí, ale je tam nejspíš tma, nastraží uši, nadechnou se, ten barák vypadá skutečně opuštěně.

Půjde to, určitě to půjde.

Pak to vezmou kolem Staroměstské školy až na hřbitov. Nepohřbívá se tu už přes šedesát let a kluci sem chodí rádi, dokonce i Josef, který si tu podle kamarádů může připadat jako doma mezi svými. Sedí v otevřené hrobce Františka a Josefy Klomfarových, Adolf má zavřené oči a prsty jezdí po desce, jestli by dokázal rukou přečíst text vytesaný do kamene. Nerozluští nic.

„Chováme se neopatrně, pánové,“ zhodnotí Adolf.

„Ty myslíš, že nás někdo pozoroval? Normálně jsme šli po ulici.“

„Kdyby nás někdo pozoroval, tak už mu přijde divný, že jdeme na hřbitov tudy, když jsme mohli jít rovnou Starou Pekárenskou.“

„Myslim, že to přeháníme, pánové, jsme každýmu u prdele,“ doplňuje Karlos.

„Taky bych řek,“ vmísí se do hovoru Josef. „Jinak jsem zatím našel další vykradenej hrob, kdyby vás to zajímalo.“

Hrabe se tu teď skoro každý den. Opuštěný hřbitov, hroby, kam nikdo nechodí, kde už jen občas někdo zapálí svíčku. Mech místo kytek. Navíc dost lidí, co tu někoho mají, odsunuli. Devastace německých hrobů začala hned po válce a teď už jsou na řadě i české.

„Já bych se bál, že na mě vykoukne někdo jako Josef a dá mi do čumy,“ říká Adolf a Karlos se uchechtne.

„Myslim, že tu nikdo takovej další neni,“ odpovídá opatrně Josef. Dojdou k hrobu s ulomeným litinovým křížem, kolem jsou poházené kosti, nahrnou je zpátky a nohou udusají hlínu. „Že to těm blbům stojí za prstýnek nebo náramek,“ nechápe Josef, ale Adolf hned doplní, že tuhle tu prý někdo našel celou zlatou šavli a helmu. Otřese se, když si představí, že by v ní pochodoval doma, v helmě, do které se před sto lety propadalo mrtvé tělo.

Prochází se hřbitovem a plánují pondělní akci. Staroměstskou projíždí Vožralej Ambrož na kole a kluky nevidí. Kdyby je zmerčil, začal by na ně řvát, co tam hajzlové hledají, jestli taky nehrabou. Kluci si myslí, že sem občas v noci chodí, ale Josef ví, že se pletou, že Vožralej Ambrož odsuzuje kopáče především z principu a tak nějak i úcty k mrtvým – jediným na světě, ke kterým má Ambrož respekt, a pije hlavně proto, aby zapomněl na umírání. Navíc si tu kdysi zahrabal před manželkou dvě pálenky a nějací lumpové mu je ukradli, takže nenávidí každého, kdo tu něco hledá, protože na hřbitov se jenom ukládá, cokoliv odnést je loupež. Motá se na kole a funí u toho, určitě má zamířeno do hospody do Čtyř Dvorů, kam na něj manželka nemůže, protože tak daleko ona nechodí. Stačí jí tohle město ve městě, budějovická Šmídovna, o kterou teď stejně přijde, protože je strčí do špitálku.

„Do špitálku,“ vytuší Josef, na co se ho chtějí kluci zeptat.

1956

Včerejší noci na Šmídovně skutečně někdo umřel, Josef na to měl nos. Když se kluci vrátili ze hřbitova, právě odtud vynášeli Antonii Prokešovou, bydlela sama, nebo to tak o ní alespoň říkali, přestože na Šmídovně nikdo nebydlel sám a už vůbec ne v tom velkém sále, měla byt úplně v rohu, bez okna. Bylo jí něco přes čtyřicet a na těle se jí tvořily velké červené skvrny, které se rok od roku zvětšovaly, až překryly skoro celou Tonku. Chodil za ní jenom nejstarší syn Vožralýho Ambrože, co koktal a žádná ho nechtěla, ale tahle ženská ho vždycky pustila za zavěšenou deku, dělala to pro něj i pro sebe, aby si dokázala, že ještě není tak odporná, že na ni ještě chlap vleze. Stará Ambrožová ji neměla ráda a nadávala ji do kurev, přitom Tonka patřila mezi ty nejslušnější, tahala se jenom s jedním. Ten teď sedí na okně, odkud ráno táta vyhodil mámu, a zírá na rakev, jak ji nakládají na auto. Chtěl něco zavolat, ale zakoktal se tak mocně, že nedokázal říct ani první slovo věty na rozloučenou.

O pár oken dál hledí na ulici ti dva, co jim Šmídovňáci říkají Buzeranti, posadí na okno gramofon a pouští desku s písní „Když jsem kytici vázala“. Gramofon je majetek a kluci ho rádi ukazují, v neděli vyhrávají celé ulici a někteří Šmídovňáci vylezou ven, aby si zatančili, a občas to končí rvačkou. Buzeranti zpívají ve staroměstském kostele při mších a doma s gramofonem z okna, tak jako dnes. Mladýmu Ambrožovi tečou slzy a deska hraje pořád dokola, dokud auto s mrtvou Tonkou neodjede.

Během hodiny nejbližší sousedé vypořádali její pozůstalost, rozdělili si pár kusů nádobí a suroviny na vaření. Nadávali jen ti, na které zbylo Tončino oblečení a peřina – kdo ví, co to bylo za fleky, a těch se tady všichni bojí. Jen Mladej Ambrož se nebál a žádné se mu neudělaly, litují hlavně jeho. Za kým teď bude chudák chodit? Stará Ambrožová si myslí, že má synek utrum.

„Kdyby ses nudil, zajdi,“ zakřičí jeden z Buzerantů a Mladej Ambrož si odplivne tak nešikovně, že jeho sliny skončí na Adolfově rameni, když se s Karlosem a Josefem snaží prodrat davem k vratům Šmídovny. Chce začít křičet, ale utrápené oči nešťastného Ambrože mu to nedovolí.

Kluci se rozešli a Josefa už neviděli, protože se chtěl projet autem s mrtvou Tonkou a ještě se zblízka podívat na ty fleky, které každého děsily, a když kluci doma slyšeli, že se mají vyčůrat a jít spát, přitiskl se ke své mámě a zavřel oči, aby se opět alespoň ve vzpomínkách vrátil k tomu poslednímu dni, kdy mámu viděl živou, kdy jí šly ve vodě od pusy bubliny vzduchu, jak něco říkala, ale on tomu už nerozuměl.

1930

Když Jenovefa leští kliky, chodí František na procházku. Nemůže vystát ten zápach, kterým jeho sestra zamoří celý byt. Nasadí klobouk, seběhne schody a vstoupí do blátivé Otakarovy ulice. Ten recept Jenovefě kdysi poradila maminka: smíchej vodu z kysaného zelí s popelem, moukou a octem. Kliky je potřeba udržovat lesklé, protože jedině tak vyniká krása mosazi, kázala maminka, a Jenovefa dvakrát ročně přeleští všechny kliky v celém bytě. Šestery dveře ve čtyřpokojovém bytě s koupelnou. Po zemi si posouvá zelený polštářek s výšivkou dvou holubiček, který jí chrání kolena, u každých dveří klečí jako při modlitbě, drhne a leští. Většinou u toho poslouchá gramofon, nedávno zakoupili nový, kufříkový značky His Master’s Voice, ale dnes chce mít klid, pustila by si nejraději píseň tklivou, ale takovou by doma nejspíš nenašla.

Je to přesně rok. Na den přesně. To chodila domem a hledala maminku. S bratrem se vrátili z korza na náměstí. Zdrželi se, protože potkali bratrovy přátele z reálky, a maminka tenkrát chtěla čistit kliky, nad tím ohrnoval nos nejen František, ale i Jenovefa, maminka to věděla a dopřála jim vycházky. „Tepleji se oblékněte, a Frantíku, dohlédni na Jenůfku, ať se s nikým nedává do řeči.“

„A kdo má dávat pozor na Frantíka?“ zeptala se Jenovefa a mrkla šibalsky na bratra. „O toho se nestrachuješ?“

„Ten už není ptáče,“ řekla maminka a to se v Jenovefě opět začala vařit krev, ten dvojí metr nenávidí. Přišli s Františkem na svět v tomhle bytě ve stejný den. Maminka rodila ve staré kuchyni, kde později zřídili koupelnu. Frantík vždycky mohl víc než Jenovefa, nad ním častěji mávali rukou s tím, že je to přece kluk, ten může občas trochu rošťačit, ale děvče ne, od toho všichni očekávali větší pokoru, úctu, poslušnost a bohabojnost, to muselo vládnout dobrými mravy. Vždycky, když se dívka chtěla alespoň na chvíli podobat bratrovi, někdo se nad ni postavil a řekl: „Tak takhle ne, milé ptáče.“ Tedy tak to říkávala maminka. Tatínek by pravil: „Genug, meine Liebe.“ S otcem mluvili německy, ale od jeho smrti domácnosti Pumprlových vládla čeština.

„Ale maminko,“ namítla toho dne Jenovefa, maminka se ovšem hádat nechtěla. „V životě ti vždycky bude hrozit větší nebezpečí než bratrovi. Na to mysli za každé situace,“ ukončila matka hovor a nechala děti nastoupit před sebe, aby každého mohla políbit na čelo. Jenovefa je stejně vysoká jako ona, František už ji přerostl. „Tak spánembohem, ptáčata.“

Jenovefa klečí u dveří do salonu, ze směsi zelí a octa ji pálí oči. Kam se Frantík vydal? Vzal klobouk a ani se nerozloučil. Dneska se mohl vydat leda dvěma směry. „Tak spánembohem, ptáčata.“ Ta rok stará slova jí rezonují v hlavě. Říkala jim tak od malička. Ptáčkové, ptáčci, ptáčata. Když byli nejmenší, seděli jí na klíně a ona je krmila jako ptačí maminka, z ruky pouštěla drobečky do jejich dětských úst. Někdy to dělával i tatínek. Der Vater von Vögelchen. Ten ale býval doma málokdy, coby finanční úředník se vracíval domů pozdě.

Většinou tu žila jen ptáčata s ptačí maminkou. Jako ptáčata pak běželi Frantík s Jenovefou za jeho rakví, špalír se táhl od Riegrovy ulice až na hřbitov svaté Otýlie a maminka je okřikovala, ať táhnou jako ptáci, které vidí přelétat ze Sadů někam k Josefáku čili Palačáku, pohromadě, žádný z nich nevybočuje, ctí jeden společný vítr, a ten je toho dne šlehal do tváře a pil jejich slzy. Teď je opět vnímá Jenovefa na své tváři, vrací se to pravidelně, jednou to přece musí odejít.

Ale vzpomínky jsou jako tažní ptáci, pravidelně se vracejí, a když jim člověk rozšlape hnízdo, začnou hned stavět nové.

Když se loni v září vrátili z korza, nemohli maminku najít. Že je něco špatně, pochopila Jenovefa hned. Necítila zápach vycíděných klik. Proběhla celým bytem, vykoukla z okna do ulice a pak do dvora. Tím jedním jediným oknem, kterým rodiče kontrolovali děti, když si hrály na malé zahradě. Věděli, že by nedokázaly odhrnout víko studny, že by na to děti neměly sílu. Vlastě jim tam nikdy nehrozilo nic.

Ale maminka to víko odsunout svedla.

Jenovefa do směsi kysaného zelí s popelem, moukou a octem každý rok přidává i pár svých těžkých slz. Co ji to napadlo, čistit kliky právě dnes? Bolí ji záda, musí se na chvíli narovnat. Urovná polštářek s holubičkami. Pohlédne na dveře, které otevírá zřídka. Ten zadní pokoj vždycky milovala, protože tam bylo nejvíc světla – má okno do ulice i zahrady. Už rok tam moc nechodí, nejen proto, že to byla ložnice rodičů, ale protože odtud viděla odhrnuté víko studny a máminy bledě modré střevíce s černou přezkou, vyzývavě odložené na trávníku, snad připravené pro dalšího člověka, který do nich vklouzne.

Když Jenovefa zavře oči, zase vidí maminku v té tmě, ty její vlasy, tančící ve vodě jako medúza.

Pohřbili ji vedle táty. Boty leží v krabici ve skříni. Po mámě zůstal deník, je v něm všechno o tátovi, jejím velkém trápení a marném životě, o dlouhých nocích s jejím stínem v okně, jediném s výhledem do dvora. František tenkrát deník zabavil se slovy, že je čas jít dál. Teď si do něj občas něco napíše a Jenovefa čas od času nakoukne, jeho poznámkám moc nerozumí, ale nevypadá to, že by chtěl jít v matčiných šlépějích, právě naopak: pokud něčemu porozuměla, byly to zápal, zahoření, láska k té holce ze Starého města, o které tak často mluví, sny, touhy a naděje.

Proto Jenovefa ví, že Frantík nešel na Otýlii zapálit svíčku.

Že si to štráduje na Staré město.

Aby viděl ji.

1930

Ležel v posteli. Styděl se za svůj pláč. Anežka mu podpírala hlavu a plakala s ním. Františkovu maminku neznala, bylo mu líto Frantíka. Vždyť si myslela, že už to má vyřešené, že se s máminou smrtí vyrovnal. Hladila ho po vlasech a říkala, že bude dobře, a on jí odpovídal, že už dobře je, protože potkal ji. Seznámili se, když šel v létě chytat ryby. Anežka právě stříhala psí víno na plotě u domku poblíž staroměstského hřbitova. Zastavil se u ní a dal se do řeči. Z baráku vyšel starý lékař Křtěnský, Frantík ho znal, býval to tatínkův přítel, a tak tam spolu klábosili ve třech, přičemž František stejně nejvíc pozoroval to černovlasé kučeravé děvče, jak nůžkami zkracuje šlahouny, točící se po tenkých plaňkách jako had na Aeskulapově holi.

Z řeči vyrozuměl, že je děvče starší. Myslel si, že tak o rok, o dva. Anežce Kvapilové je přitom třiadvacet a jemu teprve sedmnáct. Vyrůstala v Krči u Protivína a do Budějovic přišla za službou. Stala se doktorovou posluhovačkou, a protože je starý pán dobrák, Anežce s Františkem nebrání, zřejmě i proto, že má vhled do Františkovy rodinné historie a nechce to klukovi dělat ještě těžší.

„Když sedím u vody a číhám na rybu, vidím ty maminčiny vlasy tam dole,“ řekl František a nechal se od Anežky hladit. „Dneska je to přesně rok, co nepijeme vodu z naší studny, ale chodíme na ulici do pumpičky. Jako za starých časů.“

„Kdy se budete stěhovat?“ otevřela Anežka téma, o kterém se František baví tuze nerad.

„Do konce roku na činži ještě máme a pak se uvidí.“

„Ale je to pro vás s Jenůfkou moc nóbl bydlení. Na dva mladý. Stačil by vám někde pokojíček.“

„Vyrostli jsme tam, víš, já bych tam rád zůstal.“

„A z čeho to uplatíš?“

„Něco ještě zbylo. Ve škole končím příští rok a pak se to všechno jinak povede, uvidíš. Pak si říkám, že bych i do Krče za vašima jel.“

Anežka ho přitiskla k sobě. Tatínek ji varoval: jestli se vrátíš domů zhanobená, to mi radši nechoď na oči, takovou ostudu bych nepřežil. V den odjezdu do Budějovic ji táhl přes náves na krčskou faru, kde vyběhl s holkou až do patra, kde pan farář v největším sále právě obědval, a nechal dceru před panem farářem přísahat, že se zmrhaná ze služby nevrátí, k tomu ať jí dopomáhá bůh. Než stačil důstojný pán vrátit noček zpět do talíře a otřít si ústa ubrouskem, už ponížená Anežka letěla po kamenných schodech dolů, rozrazila vrátka a utíkala zpátky domů. Teď hladila po vlasech Frantíka a přemýšlela o tom, že jí tatínek kdysi říkal, že na farské zahradě je nejhlubší studna v celé Krči, prý tak hluboká, jak vysoká je věž zdejšího kostela, kolik by se tam asi vešlo Františkových maminek?

„Ty bys mě skutečně chtěl, Frantíku?“

„Tebe, nebo žádnou jinou.“

„Vždyť budu brzy stará.“

„Nemluv tak, Anežko.“

„Co je dneska šest let, bude časem vypadat na dvojnásob. Až tobě bude třicet, mně třicet šest, lidi si budou povídat, že doprovázíš maminku.“

„Do lidí mi nic není.“

„Nechytá tě fantas, Frantíku?“

„Příští rok pojedeme spolu do Krče a já předstoupím před tvého tátu.“

Utřel si slzy, vstal a zařekl se, že už nikdy nebude před Anežkou plakat, protože o takového ženicha jistě žádná nestojí. Rozhodl se, že plakal naposledy, a i když šli k večeru společně k Vltavě, kde se Anežka vykoupala, a on ji pozoroval od břehu, viděl ženu s černými vlasy, jak se s nimi mazlí voda a vytváří z nich širokou korunu, konečně pochopil, jak by měl se svým životem naložit, kam ho to všechno vede.

Úzkost pomalu mizela a on na tváři vytlačil úsměv.

1930

„Ty ses vážně zbláznil, Františku,“ řekla mu večer sestra, když jí předestřel svůj plán. Odložil klobouk na věšák a vyhrkl na ni všechno, jak to cestou domů promyslel.

Student je špatná partie.

Ale živnostník František Pumprle, to je jiná třída.

Příští rok dokončí školu. A otevře si živnost. Jen se nesmí nic pokazit.

V tom obchodě v přízemí, přímo pod jejich salonem na rohu Riegrovy a Otakarovy ulice, by příští léto měl končit Augustín Pfeffer, který tam stříhá látky. Přebytky od něj bude kupovat švagr z Třeboně, krám zanikne a prostor se uvolní. František se zastavil u majitele domu a zjišťoval, jaké má s obchodem úmysly. Když nadhodil, že by o provozovnu mohl mít zájem, zaradoval se, protože by si tím udržel nejen nájemníky, ale vyřešil by také okamžitě výpadek příjmu, který nastane po Pfefferově odchodu.

„Takže bychom tady bydleli dál, Jenůfko.“

„Ale s takovou živností? To by bytnému nevadilo?“

„Proč by mu to mělo vadit? Je to člověk přes koruny, a ty bych mu pravidelně platil. Smlouvu prej prodlužuje čtyřikrát do roka, takže kdyby se něco pokazilo, dokázali bychom se rychle rozejít.“

„Skutečně sis tu živnost dobře promyslel?“

„Tuhle, nebo žádnou jinou,“ odpověděl Frantík rázně.

1956

Kdyby se někdo zeptal Josefa, co si pamatuje z doby, kdy byl ještě živý, byl by schopný z fleku odvyprávět celý svůj dvouletý život, který začal v roce 1943 v Rožnově u Budějovic. Máma se jmenovala Agnes a on dostal jméno po tátovi. Čekali na něj dlouho. Rodiče se vzali krátce před válkou a máma byla šťastná, dostala se na bohatý statek. Jen to dítě nepřicházelo, občas se kvůli tomu pohádali, máma plakala a táta ji utěšoval, pak zase ona povzbuzovala jeho, když musel jít na frontu. Že čeká dítě, mu psala v dopise, radovali se alespoň na papíře, máma se okázale nosila po statku, dávala své těhotenství na odiv, byla pyšná.

Těšila se, až chlapec povyroste a navlékne uniformu Hitlerjugend, věřila, že v té době už bude v Evropě klid a vše radostně opanují Němci. Chválila si, jak dobře se dokázala provdat, dědic statku, a ještě k tomu Němec, nic lepšího si přát nemohla.

Kluk se narodil ve znamení vodnáře, v osmém měsíci do obrovského lijáku, který zahnal vodu až do ložnice. V roce a půl přepadl po hlavě do sudu na zahradě, trčely mu jen nohy, a když ho máma vytáhla, myslela si, že je mrtvý, on byl však jen natolik vyděšený, že nemohl ani brečet.

Odmalička ho fascinovala voda. A v zimě sníh. Tu jedinou zimu, na kterou si s mámou pamatuje, na něm na dvoře seděl a nechtěl se odtud hnout. Aby ho máma rozveselila, nanosila sníh do kuchyně a postavila z něj hrad se dvěma věžemi. Doma. Smál se a radoval.

Po zimě skončila válka. Agnes neměla žádné zprávy o manželovi. Intuice jí říkala, že muž žije, ale převládala pochybnost, že to někde schytal a domů se nevrátí. Kluka nikdy neviděl. S každým postupem Rudé armády se ztrácely sny o synovi v Hitlerjugend a nekončícím štěstí. Manžel tu nebyl, a pokud to celé Němci prohrají, může přijít pohroma. Češi jsou napjatí, stačí málo, a ten den přijde, říkala si. Jestli Říše prohraje, rozpoutá se peklo, které smaže poklidné válečné roky v Rožnově.

Od konce března 1945 nevycházela z domu. Když jí v květnu tloukli na dveře, nevylezla. Ale pak jí někdo podstrčil pod vraty úřední zprávu, v níž stálo, že do zítřka musí opustit dům a přesunout se do lágru pro smíšená manželství v budějovické Rybní ulici. Ať vezme dítě a nejnutnější věci. Ostatní musí zůstat na místě.

Seděla večer u stolu a prohlížela si fotky. Rodiče na zahrádce a hlavně svého muže, s manželem měla jen jednu podobenku ze svatby. Hlavu jí tenkrát zdobil černý klobouček, který koupili u Požárků v Hradební. Kdyby to všechno mohla vrátit, udělala by to stejně. Toho chlapa prostě miluje. A Hitler měl od začátku pravdu. Jen na to neměl lidi, její Josef na to nestačil. Malý už uniformu nosit nebude. Zítra přijdou o všechny věci, seberou jim barák, nastěhují do nějakého tábora pro Němce, a co pak? Zabarikádovala se na statku a Josef spokojeně spal v manželské posteli. Občas trochu zakašlal, léčila ho bylinami, které dokázala natrhat podél zdí. Ráno mu uvaří čaj. A pak půjdou pryč.

Na chvíli si lehla k synovi, pak zase chodila po baráku a plakala v každé místnosti, jako by se její slzy měly vpít do každého prkna v podlaze a zůstat tam napořád. Aby tu aspoň něco zbylo.

Věděla, že lágr pro ni není. Že to klukovi udělat nemůže. Ponížila by ho na celý život. V pět ráno to už nemohla vydržet. Vzbudila Josefa a postavila před něj čaj. Nic nesbalila a kluk stejně netušil, že se mají stěhovat. Z peřin se mu nechtělo, ale Agnes mu vysvětlila, že musí společně docupitat do města, a jestli bude hodný, tak se společně vykoupají. Josef nevěděl, o čem matka mluví, rozuměl jen slovu baden, a to on rád. Hodil do sebe čaj, navlékl plátěné kalhoty a po dlouhých týdnech otevřeli společně s maminkou vrata statku.

Museli se do nich opřít silou. Mluvili spolu německy, jako každý jiný den.

Cestou do města něco žvatlal, maminka ho neposlouchala. Všiml si, že má ve druhé ruce dlouhý provaz, ptal se jí, ale ona zase neodpovídala, jen občas řekla, jak moc ho miluje a jeho tatínka taky. Za hospodou U Modré hvězdy na Linecké pronesla, že asi nezamkla barák. U budovy soudu něco říkala cizí řečí, Josef rozuměl jen „v prdeli“ a řekl, že ho bolí nohy, tak ho vzala do náruče a přenesla až k Přednímu mlýnu u Slepého ramene, kde ho zase nechala chvilku proběhnout.

Josef už začínal natahovat. Maminka ho nechlácholila, ač mohla, z Rožnova to byla pěkná dálka. Minuli Dlouhý most. Za ním se u řeky blýská velký placatý kámen, v létě na něm Budějčáci sedí a máchají si nohy. Proud tady bývá divoký, hodně lidí tu už s Vltavou zápasilo, ale většinou ji dokázali přeprat. Josef několikrát zatleskal, že jsou přímo u řeky.

Konečně, maminka nelhala.

Stáli u Vltavy na placáku. Josef ji objal svýma malýma rukama a ucítil vůni máminy sukně. Natáhl se pro polibek a v tu chvíli si všiml, že ho maminka ovazuje lanem, vlastně taky sebe, kolem dokola, dva do jednoho uzlíčku. Koukl na ni, kde je to slibované baden? Maminka měla zavřené oči a hlavu podivně skleslou. Proč stojí tak divně a kde je to baden?

V tom to přišlo: někdo si jich všiml, máma otevřela oči a viděla muže, vysokého černovlasého chlapa, trochu podobného tatínkovi, jak k nim pádí od činžáků na nábřeží, něco volá a křičí její jméno. Volá tou řečí, co maminka chvíli mluvila cestou. Mrkla na Josefa, usmála se, přitiskla se k němu a švihla s nimi do květnové řeky.

Pak byla všude kolem zima.

Voda v očích a uších.

Vltava za nehty.

Josef začal bojovat, prát se s matkou, intuitivně, rval se o život. Vysmekl se z provazu, ale maminka ho chytla k sobě, přimáčkla si ho k prsům a chvíli na sebe koukali, od pusy jim šly bubliny a Josef si myslel, že mu maminka něco říká, ale nevěděl co, možná mu chtěla ještě něco doříct tam na břehu, ale vyrušil ji ten chlapík, co to málem celé překazil. Mámě vlály vlasy, Josef za ně tahal a pak ji tlačil do rukou, chtěl se vysmeknout. Začal křičet, ještě víc se nalokal, plakal, ale slzy nikam nepadaly, jen tekly k Hluboké. Až nakonec všude kolem byla tma a maminka se mu začala vzdalovat, přestože pořád cítil její ruce.

Jenže na rozdíl od maminky neodešel. Jejich těla našli zaklesnutá u břehu ve Vrbně. Vyplavali za tři dny. Celou tu dobu se díval mámě do očí. Nelhala. Baden. Pak je pohřbili v jedné rakvi na svaté Otýlii a tam bydlí doposud.

Byl u toho, když se česká babička dozvěděla, co se stalo, ale stejně nejela na pohřeb, aby ji neoznačili za kolaborantku. Byl u toho, když se táta vrátil z války a došel na statek do Rožnova, kde nikdo z nových vlastníků nevěděl, kde je manželka a dítě. Byl u toho, když táta seděl u babičky a ta mu strčila na stůl dva úmrtní listy. Poprosila ho, aby si je vzal a hned odešel. Josef cestoval s tátou vlakem do Vídně a první noc tam společně proseděli na posteli. Vmáčkl se mu do krátkého snu a přelil mu tam všechno, co si sám pamatoval. Jako dárek. Táta začal pít a pak umřel. Josef se vrátil domů k mámě. Čtyři roky s ním nikdo nepromluvil. Až nakonec Karlos.

Přišlo to samo. Jako volání. Josef o tom nepřemýšlel. Je rád, že může trávit čas s živými kluky. Už ví, že nemá nikomu vstupovat do snu, protože to nemusí skončit dobře. Umí zacházet s tím, co nikdo jiný nedovede. Je výjimečný, ale radši by byl normální, živý. Snaží se, aby o kamarády nepřišel, proto je někdy až příliš opatrný, neprůrazný, v pozadí, ale je rád, že někoho má. To by mu zůstala zase jenom máma, kterou stejně miluje, proto i jí dal dárek: odpuštění.

1956

Jdou stejnou trasu, od Šmídovny směrem k městu. Na mlékárně stojí, že je do odvolání zavřeno. „Do odvolání zavřená mlíkařka,“ říká Josef. Vedoucí zdejší mlékárny obvinili z rozkrádání veřejného majetku. Pár bandasek si odvezla domů a pak je prodávala sousedům. Měla se stát kmotrou posledního dítěte Kathy Schwarzové ze Šmídovny, dvouletého Ivana, jediný tak zůstane nepokřtěný, protože mlíkařka dostane tři roky a do té doby se na křtiny zapomene.

Barák se žlutými dveřmi. Opuštěný dům ve Staroměstské ulici, kam mají zákaz chodit.

Karlos chytne za kliku.

Půjde to. Určitě to půjde.

Dveře se pohnou, trochu v nich praskne.

Naskáčou do opuštěné místnosti. Přes nemytá okna sem proniká jen šero. Šero a jeho odstíny. Malá předsíň s klenutým stropem, pak větší obytný pokoj. Podél zdi hledá úkryt myš a schovává se za šedý otoman, na který sedá šedý prach. I Karlos, kdyby neměl rysy, které prozrazovaly jeho kořeny, má šedavou barvu, jen o něco tmavší než Adolf, a Josef byl popelavý vždycky.

„Viděl nás někdo?“ ptá se Adolf.

„Řek bych, že snad ne, ulice byla prázdná,“ doufá Karlos.

Protáhnou se místností až dozadu, kde tuší schody a kde se šero mění v tmu, takže Adolf vytáhne z batohu svítilnu. Karlos zakroutí hlavou, měl vzít svou, ale zapomněl na ni.

„Vočíhnem to nejdřív nahoře, jo?“ řekne Adolf a posvítí na Karlose, kolem kterého létá mol. „Nebo co by doporučoval Josef?“

Josef neříká nic. Cítí zvláštní brnění v zátylku. Tak silné pamatuje jen jednou. Vlastně ne, dvakrát – ten den, kdy šel s mámou na procházku k řece, a pak když potkal Karlose. Kdy na něj čekal a dočkal se.

„Klucí, mně se tady něco nezdá,“ říká jen.

Adolf na něj posvítí, přes reflektor Josefa skoro nevidí. „Co strašíš?“

„Mám takovej hodně divnej pocit, pánové.“

„Takže?“ zeptá se Adolf a svítí střídavě na Josefa a Karlose. „Takže jak?“

Josef neodpoví, ten pocit je neuchopitelný. Nepopsatelný. „Nic, asi dobrý,“ špitne jen.

Pod nohama klukům zavrže první dřevěný schod. Do patra jich vede čtyřiadvacet a v polovině se schodiště mírně stáčí doleva. Minou výklenek, kde kdysi stávala socha svatého a teď tam trčí prázdná zavařovačka, odbočku na pavlač s vymlácenými okny a trouchnivějící latrínou.

Zastaví je zamčené dveře. Adolf lomcuje klikou a pak vytáhne z batohu železnou tyč.

„Myslíš, jo?“ ujistí se Karlos.

„Tohle je mrtvej barák. Budou ho bourat. Proč ne,“ ujistí ho Adolf. Opře se do dveří, až z nich odlétne pár třísek a sevření dvou křídel poleví.

„Prosím, panstvo,“ v lehkém úklonu pohlédne na Karlose a Josefa, aby je nechal projít před sebou a opatrně dovřel dveře.

Jsou v opuštěném bytě. S otomanem, látkovým křeslem, stolem a prázdnými regály, kde možná bývaly knížky. Z ulice sem proniká ještě méně světla, protože přes okna visí staré záclony a závěsy, a když se je Adolf snaží odrhnout, začne se dusit kašlem. Karlos zatím protáčí kolík na černém vypínači, byl to jen pokus, elektřinu tady odpojili už dávno. Pod nohama jim křupají larvy brouků a v pavučinách visí bílí pavouci, jejichž těla si tu ve vlhku servíruje plíseň. Zakousla se do zdí, na kterých kreslí mapy dávno zaniklých civilizací, bere si nohy opuštěných křesel a komod, je pomalá a už brzy má prohrát boj s buldozery, které dům promění na molekuly cihel.

„Vzduch je čistej,“ řekne Adolf, když s Josefem prošmejdí všechny kouty prostorné místnosti a na zemi zůstanou otisky jen jednoho z nich.

Táhne je sem ta legenda, se kterou přišel Adolf. Slyšel ji prý od lidí, kteří bydleli kolem a postupně odcházeli pryč, protože tyhle domy jednou padnou všechny a vyroste tu sídliště. Legenda o tajemné poště. O tom nejpodivnějším balíčku z domu se žlutými dveřmi.

Sejdou zpět do přízemí a otevřou vrátka na dvorek. Nevědí, co hledají, jen tuší, že to zatím nenašli. Kdyby bylo Josefovi do řeči, řekl by klukům, že největší brnění stejně cítí v předsíni, kterou vlezli do baráku. Ale neříká nic. Myšlenky ho táhnou k mámě, chvíli má pocit, jako by zase pil vodu z květnové Vltavy. Je mu divně.

Dvorek je vydlážděný oblými kameny, přejdou mříž kanálu a po pár krocích je zastaví nízký domek, ve kterém ještě nedávno žil malíř, maloval tak velká plátna, že se mu za chvíli do pokoje nevešly, a začal je rozdávat všem svým známým, dva z nich visí na Šmídovně, na jednom je zasněžená krajina kdesi na Šumavě s malou dřevěnou chaloupkou a na druhém západ slunce nad rybníkem, sytě červený, že z něj bolí oči. V domku po něm zbylo pár vyschlých plechovek a nedokončený obraz s břízkami, který už nestihl nikomu předat, protože ho tady našli mrtvého a pohřbili jen pět hrobů od Josefa a jeho matky.

„Co přesně říká ta legenda?“ ptá se Karlos, zatímco si prohlíží fotografie poházené v zahradním domku na zemi, které předtím s Adolfem neopatrně pošlapali. A Adolf vypráví o tom, že v tomhle domě kdysi býval sklad pošty, Staré pošty z Pražské, sváželi sem dopisy a balíky každý den.

„Tady je rozdělovali a listonoši s nimi pak běhali po celým městě. Jednou sem kočár přivezl velkej balík, těžkej tak, že ho museli vynést poštmistr i jeho sluha, adresovanej na poštu, nikam jinam, prostě sem,“ vypráví Adolf příběh a pozorně si prohlíží kluky, jestli poslouchají. „Balík postavili doprostřed místnosti. Předpokládám, že do tý velký, kterou jsme sem přišli. Když ho chtěl sluha rozbalit, padnul jako podseknutej.“

„Podseknutej?“ ptá se Karlos.

„Mrtvej. Už mu nebylo pomoci.“

„No a co bylo pak s tím balíkem?“ zajímá se Josef.

„To je právě vono. Listonoš měl ten balík přesunout do nějaký místnosti a tam ten balík zůstal, nikdo ho neotevřel, protože se všichni báli, aby nedopadli jako ten slouha, a ten balík tady určitě někde je.“

Karlos vypadá, že té pohádce moc nevěří. Ale zaváhá jen na moment. „A to se nebojíš, že jestli ho najdeme, tak padnem jako podseknutý?“ zeptá se Karlos.

„Nebojim, protože máme Josefa, a ten když tak zjistí, co je vevnitř. Jestli ho teda najdem.“

„Kluci, jestli tady něco je, tak to je v tý předsíni,“ utrousí Josef. Musí jim to říct. V předsíni je něco divného. Neví co. Nic tam nevidí, ale něco tam rezonuje. Kluci tam vykročí, ale v tu chvíli vrznou dveře. Někdo se snaží dostat dovnitř, ale nemůže projít, hudruje. Je to Vožralej Ambrož, proč sem leze?

Karlos s Adolfem opatrně našlapují a kráčí ke vstupní místnosti, postaví se za velký černý regál a čekají, až se Ambrožovi podaří dveře otevřít do šíře, kdy dokáže projít.

„Parchanti zkurvený,“ říká Ambrož, lomcuje dveřmi, a kdykoliv jindy by se mu kluci chechtali, ale teď nikdo z nich nechce, aby je Ambrož vytáhl z opuštěného baráku a postavil doma před rodiče. Mají zákaz obcházet staré domy, poštovní sklad se žlutými dveřmi nevyjímaje.

Ambrož je uvnitř, funí a táhne s sebou kolo, protáhne ho na dvorek a opírá ho o zeď. To je jediná chvíle, kdy kluci mohou využít situace a zmizet. Když zarachotí kolem na dvorku.

Stojí na ulici, jen Adolf s Karlosem. Rozběhnou se ke škole a zmizí za rohovým statkem. Zmateně se kolem sebe rozhlížejí, protože nemají Josefa, zvolní krok a pomalu jdou k opuštěnému hřbitovu.

„Schovává si tam chlast, co?“ ptá se Adolf, ale ví, že mu Karlos neodpoví.

„Myslim, že šel po nás,“ řekne Josef, který se tu zjevil, aby klukům řekl, že Ambrož prošel dvakrát barákem, nadával a někoho hledal. Sedí teď na dvoře a pije z flašky, co vytáhl z brašny. Už jim ale neřekl, že na moment odletěl i k mámě. Aby se jí zeptal, proč se v tom baráku cítí tak divně a myslí přitom na ni. Neřekla nic, nepohnula se.

„Třeba tam Ambrož jenom chodí tajně chlastat a my mu teď rušíme jeho kruhy,“ nadhodí Adolf a Karlos s Josefem přikyvují.

Budou to muset zjistit. Budou se muset vrátit. Až tam Ambrož nebude strašit.

1956

Dům, který neusíná, stojí od pěti na nohou. Z otevřených oken velkého sálu zkažený vzduch neprchá ven. Naopak. Je tak těžký, že teče přes parapet a kape na zem. Těžké sny pochodují ven jako vojáci a Josefovi dá velkou práci, aby je rozehnal přes střechy a komíny, ale některé se poschovávají v dírách rozbitých tašek a v noci opět vklouznou do myslí Šmídovňáků. Přibývají další, od Ambrožů nebo Schwarzů, jsou to hlavně vzpomínky a Josef je vidí jako pěnu, kde každá bublina znamená jeden obraz, a stačí se jich lehce dotknout, aby popraskaly.

Nadnáší se kolem průhledného obláčku, který z okna stoupá vzhůru a točí se kolem hromosvodu, a tu tvář v něm poznává. Druhou vedle taky. A třetí je jeho.

Máma, táta, sotva roční Josef. U nich na rožnovském statku. I když se tam společně nikdy nesetkali, tady společně sedí a pijí čaj. Máma se na tátu dívá jako na svatý obrázek, táta si na klíně chová Josefa. Komu ten sen patřil? Ty hrnečky jsme skutečně měli, říká si Josef. Podél zdi rostou kopřivy a máma má na sobě bledě modrou zástěru, tu nosívala často, když jsem byl úplně malý, nejmenší, a ten sud s vodou, ve kterém jsem se topil, ten je taky na svém místě, tohle je skutečná vzpomínka na náš dům, jen kdyby tam nerušil táta, který po celou dobu, co máma hlídala mě a Rožnov, bojoval na frontě, ten tam není pravdivý. Ale přesně tohle dělají sny, do jednoho obrazu vsadí další předměty a lidi, a vytvářejí úplně nový příběh, aby člověku pocuchaly nervy.

Tátův obličej se pak na moment změní. Vypadá jinak. Jako někdo, koho Josef vídá. Je mu tak povědomý… Poletuje kolem snu a ten se náhle dotkne železné tyče a rozprskne se.

Strnulý Josef najednou ucítí známou vůni. Ten sen ležel v hlavě dlouho, možná celou noc, a nabral zatím pach člověka, jemuž vzpomínka patřila.

1956

„Lezete do poštovního skladu, parchanti. Co tam hledáte?“

U Karlose doma je dusno. Maminka v zelené zástěře drží v ruce vařečku. Šest dětí stojí a poslední se ohlíží ke dveřím, jestli přijde i táta, takže dohromady vypadají jako Stalinův pomník na Letné. „Ambrož vás tam viděl.“

„Budeš věřit Vožralýmu Ambrožovi, jo?“ zkouší to Karlos nejdřív, ale ví, že nemá šanci vyhrát.

„Co tam děláte?“

„Čumíme, no… A Ambrož tam leze taky.“

„Do něj mi nic není, ten ať si chodí, kam chce.“

„Chlastá tam na dvorku.“

Máma si drží svoji. „Nebudete tam chodit. Tyhle baráky se budou bourat, protože jsou nebezpečný. Dyť se tam s váma můžou propadnout schody nebo strop.“

„To spíš pod Ambrožem. Je těžší a motá se tam vožralej.“

„Mlč už o Ambrožovi, co s nim furt máš?“

„No ty jsi s ním začala, von nás napráskal. A leze tam stejně jako my.“

„Nikam už nepolezeš, jasný?“

Zalehnout. Jako vždycky. Něco podělal a to se pokaždý trestá, ostatní děti se musí koukat, aby věděly, co je čeká, když taky polezou do poštovního skladu a uvidí je tam Vožralej Ambrož. Maminka si s povzdechem sedne na židli, Karlos sundá trenky a přehne se přes matčina kolena, dostane deset ran vařečkou. První ho spíš jen polechtá, ale do dalších se už maminka víc opře a záměrně nebije do stejného místa, takže má nakonec růžový zadek, jako by ho do něj plácla lopatou. Bolí to jen trochu, maminka trestá nerada a tak nějak maminkovsky, táta by se do toho opřel víc zhurta, to někdy končí i zlomeninami, netrestá vařečkou ani páskem, ale rukama a pěstmi, a to pak zadek pálí ještě dva dny, a máma to chtěla vyřešit bez něj, Karlos to ví, a když si nasadí trenky, tak jí za to poděkuje – právě za to, že nečekala na tátu.

„A teď už víš, že se do opuštěnejch baráků neleze,“ řekne maminka naivně a dívá se na všechny děti, „a vypadněte už na dvůr, ať můžu něco uvařit.“

Přestože rány od maminky za chvíli nebolí, cítí se pak Karlos vždycky poníženě. Obzvlášť před harantama. Je nejstarší, táta už v jeho věku klátil holky. Sourozenci by k němu měli vzhlížet, ale to se těžko buduje autorita, když na ně vystrčí zadek a dostane od maminky deset na holou. Je pro srandu i nejmenšímu Ládinovi.

Na dveře klepe Kathy Schwarzová z vily. Má zvláštní zvyk, zaťuká a čeká za dveřmi. To se na Šmídovně moc nenosí. Je to jedna z mála kamarádek Karlosovy mámy, poznaly se krátce po válce v nemocnici a pak se náhodou sešly tady. Jsou si blízké, Karlosova máma se stala kmotrou Kateřinina sedmého dítěte, posledního, které stihla pokřtít. Sedávají na lavičce na dvoře nebo sednou k jednomu stolu v kuchyni, dokážou si vyprávět dlouhé hodiny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sběratel sněhu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.