Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jindřiška Mendozová

Osudové vzplanutí

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 6847. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdaléna Jimelová
Jazyková úprava Gabriela Janů
Fotografie na obálce Fotobanka © Depositphotos/Oleksminyaylo1
Grafická úprava a sazba Šimon Jimel
Formát ePub Štěpán Böhm
První vydání, Praha 2018
Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2018

ISBN 978-80-247-5777-3 (ePub)
ISBN 978-80-247-5759-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-0129-0 (print)

Prolog

Mýty, legendy a báje si lidé vyprávějí od nepaměti. Vyprávějí si o bozích, o podivných kreaturách, o odvážných hrdinech, o vodách, o pouštích, o nebi i o zemi. Vyprávějí si o džunglích a pralesích. Často si je povídají, aby překonali vlastní strach z neznámého. Chtějí porozumět nepochopitelnému. Chtějí uchopit neuchopitelné. Ale nikdo nedokáže říct, kde končí skutečnost a začíná sen, co je jen legenda a co pravda.

Amazonský prales je neproniknutelný. Zelené šero v sobě skrývalo a skrývá tajemství, o kterých si lidé mohou vyprávět mnohé. Jenže na mnohá místa se člověk nikdy nepodíval. Když se tam někdo podíval, nevrátil se. Z útržků informací se zrodily legendy. Tajemné a lákavé…

Vždycky se najde někdo, kdo zatouží tajemství odhalit. Rozluštit záhadu. Poznat nepoznané. Jenže džungle má také svoji vůli. A dovede se bránit vetřelcům. Ale dokáže také vytušit, kdo přichází se zlými úmysly a kdo v dobrém. Tomu pak za odměnu někdy otevře své brány. Odhalí před ním svá tajemství jako poklady z Aladinovy jeskyně.

Zelené přítmí, vlhko, dusno a horko. Stíny neslyšně se pohybující mezi křovinami. Zvuky, při nichž, když se ozvou, tuhne krev v žilách. Neznámé indiánské kmeny. Společenství, která možná ani neexistují. Nebezpečí. Možná smrt. Možná láska. Možná obojí. Přece se vždycky najde někdo, kdo překročí onu pomyslnou i skutečnou hranici mezi ním a mnou.

A já? Já jsem sama džungle. Jsem její princezna. Existuji? V legendách určitě. Ve skutečnosti? Snad. Pokud ano, jaká jsem? Krutá, jak mě popisují jedni? Tak krásná, jakou mě na svých obrazech zachytili ti, kteří o mně sní? Ti, kterým se zjevuji v jejich tajných představách a budím v nich touhu přiblížit se, dotknout se mě, poznat, jestli jsem skutečnost, nebo vidina?

Taková jsem já. Nevyzpytatelná. Se starobylou duší pralesa. Možná sama nevím, jak se zachovám, když někdo naruší můj klid. Když vstoupí do mého království. Když se pokusí strhnout jemný závoj snových představ z pracně utkaných vláken legendy a mýtů a ukázat skutečnost takovou, jaká je.

Ale nikomu nebráním, aby za mnou přišel. Aby mne hledal. Aby mě našel. Nikomu ale neslibuji, že najde svůj sen. Každý ať pozná sám, jestli to, co hledal, je tím, co našel.

Přílet

Už na letišti v Guayaquilu si Manuel koupil všechny dostupné mapy ekvádorské Amazonie. Doma v Madridu si dávno předtím přečetl všechny možné příručky a průvodce o zemi, do níž měl odjet na prázdniny. Měly to pro něj být zcela mimořádné dva měsíce prázdnin – v září měl nastoupit na právnickou fakultu, aby jednou převzal advokátní kancelář svého otce. Část každých dalších prázdnin už měl věnovat praxi u otce. Cesta do Ekvádoru byla dárkem jeho rodičů k přijetí na školu.

Angel a Teresa Castrovi znali svého syna velice dobře. Ani je nenapadlo nabízet mu zájezd, během kterého by bydlel v luxusních hotelích, ale rovnou Manuelovi navrhli, aby si vybral tu nejexotičtější zemi, která ho napadne a kterou by chtěl procestovat křížem krážem jako batůžkář. Manuel si v té době zpestřoval přípravu na zkoušky četbou knih o tajemném království kmene žen bojovnic a válečnic – Amazonek. I když jeho matka by ho radši viděla na večírcích, ve společnosti děvčat z lepší společnosti. Nějaké bájné divoženky pro ni byly jen nepochopitelná ztráta času.

Autor jedné z knih věřil, že možná nejsou jen zajímavou legendou, ale že skutečně žijí v hlubokých amazonských pralesích v ekvádorské džungli. Manuela si zcela získalo vyprávění o jejich tajemných schopnostech i bojovém umění, stejně jako popis jejich až nadzemské krásy. A samozřejmě – jako vždy, když se jednalo o nějaké dobrodružství – zcela zapomínal, že podobná cesta může přinést i nejrůznější nebezpečí. Zatím měl ale štěstí a všechny jeho cesty, ať už do Asie nebo do některých z afrických zemí, mu přinesly přesně to potěšení, které si od nich sliboval. Tentokrát bude cílem jeho cesty Ekvádor.

V hale guayaquilského letiště Simóna Bolívara bylo nesnesitelné horko, vzduch byl prosycený vlhkostí a prakticky nedýchatelný. Manuel se proplétal mezi davy lidí. Někteří se loučili s příbuznými, jiné, stejně početné skupinky své rodinné příslušníky a přátele naopak vítaly. Manuel nesl na zádech objemný batoh, okolo krku měl pověšený zcela nový fotoaparát a ruce plné nejrůznějších map a brožur.

Každou chvíli do něho někdo vrazil, ale byl příliš zabraný do vlastních úvah, aby tomu věnoval větší pozornost než téměř nesrozumitelné omluvné zamumlání. Nevšímal si ani výmluvných pohledů, kterými po něm házely mladé dívky a ženy. S největší pravděpodobností ho ani nenapadlo, že by tomu tak mohlo být.

Manuel nikdy nepřemýšlel o tom, jak moc ženy přitahuje. I když nebyl nijak výjimečně vysoký, možná tak sto sedmdesát osm centimetrů, měl skvělou postavu. Do posiloven sice zásadně nechodil, ale kolo, běhání a náročné túry udělaly své. Pod tričkem s velkým červeným nápisem Zachraňte velryby se mu rýsovaly pevné svaly. Černé, zvlněné, ležérně pocuchané vlasy, třídenní strniště a hnědé, občas trochu smutné, oči mu dodávaly na vizáži, za kterou by se nemusela stydět jakákoli hollywoodská hvězda.

Oblečený byl sportovně a jednoduše, ale kdo se vyznal, věděl, že každý kus oblečení byl značkový a docela určitě pečlivě vybraný. Ano, rád cestoval, rád poznával exotické země, ale tahle jeho záliba mu rozhodně nijak nebránila v tom, aby se i uprostřed pralesa cítil dobře sám se sebou. Ostatně, v luxusu vyrostl. Nikdy neměl potřebu utrácet přehnaně, ale nikdy také nemusel řešit, jestli si koupí to, co se mu líbí.

Na letišti, které se hemžilo buď úspěšnými podnikateli v klasických šedých oblecích s jemným proužkem, bílou košilí a nenápadnou kravatou, nebo ošuntělými příslušníky nižší střední vrstvy, kteří s vypětím všech sil ušetřili na letenku, protože toužili zkusit štěstí v Evropě nebo ve Spojených státech, byl Manuel skutečně pohledy přitahující osobou.

Ve svých čerstvých dvaceti letech se víc než na dlouhodobé vztahy soustředil na studium a na své koníčky. To všechno dohromady mu zabíralo veškerý volný čas. Dívky z nejlepší madridské společnosti, s kterými se objevoval na večírcích, velice záhy zjišťovaly, že tady se rychlého sňatku nedočkají, a odcházely za mladíky, kteří jim mohli a chtěli nabídnout to, co hledaly. Manuel o svatbě neuvažoval vůbec.

V tom se zásadně neshodoval se svou matkou. V poslední době se ve společnosti občas objevoval s Luz Martínezovou a Teresa Castrová dospěla k nezvratnému závěru, že právě tato dívka, dcera jednoho ze známých madridských podnikatelů, je pro jejího syna ta pravá. Rodina s dobrou tradicí, která měla všechny předpoklady pro to, aby se z ní stala nová podnikatelská šlechta, přesně o tom Teresa pro svého syna snila. Matčin tlak se stával den ze dne nesnesitelnějším, a tak byl Manuel upřímně rád, že jí mohl utéct až za oceán. Doufal, že po jeho návratu nebude už matka trvat na tom, aby svůj vztah s Luz formalizoval. Formalizovat! Už jen na to slovo byl alergický.

Zatímco se mu hlavou honily podobné myšlenky, Manuel se postupně propletl až k východu z letištní haly. Před nepříliš velkým parkovištěm se tísnila řada oprýskaných žlutých taxíků. U některých se nedovíraly dveře, jiné měly pneumatiky, které mohly vydržet jakoukoli další cestu jen zázrakem nebo silou své gumové vůle.

Všechny vozy bez výjimky měly potrhané čalounění a zadní okna vyzdobená nápisy jako Pozor, jezdím šílenou rychlostí, Jezdím pod vlivem Rádia Sucre nebo Abdalá prezidentem! Taxikáři se překonávali ve hvízdání a pokřikování. Výkřiky: „Tudy, seňor!“ a „Mám nejlepší cenu, seňor!“ se navzájem překrývaly a splývaly v jednolitou zvukovou hradbu.

Přestože byl Manuel oblečený velice jednoduše jako každý jiný batůžkář, ostřílení taxikáři měli skutečně neomylný čich na to, kdo má a kdo nemá peníze, takže se okolo Manuela jen rojili. Věděli, že tady nebudou muset o ceně donekonečna smlouvat.

Manuel se dlouho nerozmýšlel a nastoupil do prvního taxíku, na jehož zadním skle se skvěl žlutočervený nápis, který okolnímu světu zvěstoval, že tento řidič věří v Ježíše Krista.

„Kam to bude, mladíku?“ zeptal se kudrnatý, do hněda opálený řidič v tričku bez rukávů a s řetězem z kočičího zlata okolo krku. „Do Hiltonu?“

„Kdepak,“ usmál se Manuel. „Hledám něco obyčejného, hostel nebo tak něco. Taky hledám někoho místního, kdo by mě doprovodil do Amazonie.“

Řidič se zatvářil profesionálně zaujatě, jeho pohled se ve zpětném zrcátku střetl s Manuelovým. „O někom bych možná věděl. Těch, kteří jezdí s turisty do Amazonie, moc není. To víte, není to tak docela bezpečný. Ale José tam občas vyjede. Jasně, nechá si to slušně zaplatit… fakt není levnej,“ taxikář se uchechtl, jako by dával najevo svou spokojenost s Josého obchodním umem.

Manuel se neznatelně pousmál. Jeho otec cestoval stejně rád, jako on. Každý rok si tak v létě dopřávali nějaké „dobrodružství pro chlapy“... Trošku dětinský název, ale jim se to oběma líbilo... Nebyl v podobně exotické zemi poprvé. Věděl, že bývají nesmírně krásné, ale také velmi chudé. Neměl tedy nejmenší pochybnosti, jak velký význam přikládají jejich obyvatelé slušné peněžní částce. Právě tak mu bylo jasné, že za každého zákazníka, kterého Josému dohodí, dostane taxikář svůj podíl.

„Peníze nejsou problém. Na ceně se určitě dohodneme. Pokud tedy bude ochotný doprovodit mě tam, kam skutečně chci,“ odpověděl k řidičově nijak netajené radosti Manuel.

„Jestli chcete, můžeme se u něj rovnou zastavit…,“ navrhl rychle a s ochotným úsměvem šofér.

„Proč ne,“ pokrčil rameny Manuel. „Stejně nemám nikde nic rezervovaného, takže ani nepospíchám. Kde ho najdeme?“

Taxikář právě přejížděl ulici 9. října, přeplněnou luxusními vozy s klimatizací a tmavými skly, dalšími taxíky, stařičkými dodávkami a náklaďáčky, kde se na korbách tísnil náklad i pasažéři, autobusy linkovými i školními, jejichž řidiči zuřivě troubili a snažili se nemilosrdně se prodrat skrumáží ostatních vozidel.

Mezi touto roztodivnou přehlídkou nejrůznějších aut a autobusů se proplétaly docela malé děti. Špinavýma ulepenýma ručičkama bušily na zavřená okna luxusních limuzín a nabízely jejich majitelům noviny, časopisy, mýdla, růže, bonbóny nebo kupóny loterie. Kromě dětí se ty samé věci snažili prodávat i mnozí dospělí a přehlédnout nešlo ani indiánky nastrojené do typických sukní a šátků, které je měly v horách chránit před zimou, ale dole na pobřeží jim v nich muselo být nesnesitelné horko. Skoro každá z nich držela v náručí malé červenolící, černooké, černovlasé a neuvěřitelně špinavé děcko. Neprodávaly nic, jenom čekaly, až se některý z řidičů slituje a dá jim pár drobných, které jim dovolí přežít další den.

Šofér tedy na Manuelovu otázku hned neodpověděl. Musel vynaložit veškeré své řidičské umění a pozornost na to, aby se bez nehody dostal přes křižovatku. Semafory nefungovaly a dopravní policista zatím asi neměl čas dorazit.

„Najdeme ho v centru na indiánském tržišti. Prodávaj’ tam nejrůznější suvenýry. José tam má stánek s občerstvením. Domluvíte si s ním, kdy a kam chcete vyrazit, a hotovo. Za chvíli tam budeme,“ konečně odpověděl řidič.

Manuel jenom krátce přikývl na souhlas a ponořil se do studia svých článků a map. Ještě jednou, už snad po tisící, si ověřil, zda se nejdůležitější z materiálů nerozcházejí v údajích o tom, kde by pravděpodobně Amazonky mohly žít, aby byl schopný svému průvodci poskytnout co nejpřesnější údaje o cíli jejich cesty.

Uvědomoval si, že proniknout do hlubin pralesa, pravděpodobně do míst, která před ním kromě tamních indiánů nikdo nikdy nenavštívil, nebude nijak snadné. Nepochyboval o tom, že většině lidí se nebezpečí může zdát příliš velké na to, aby je vůbec podstoupili. Byl proto rád, že se mu tak rychle naskytla příležitost promluvit si s někým, kdo snad bude ochotný vydat se do nazelenalého pralesního příšeří spolu s ním.

Při prohlížení map a papírů Manuelův zrak opět padl na kresbu, která představovala jednu z bojovnic, jednu z Amazonek. Autor kresby ji zpodobnil jako vysokou, štíhlou, ale přesto již na první pohled silnou a hbitou dívku s dlouhými černými vlasy, černýma, mírně zešikmenýma očima a plnými rty. Přes rameno měla hozený luk, u pasu toulec se šípy, ale jinak bylo její oblečení velice prosté, krátká sukně a cosi mezi halenou a podprsenkou, vše z přírodních materiálů, bez jakýchkoli ozdob či barev.

Jen v uších měla mosazné náušnice, které jí visely pomalu až k ramenům. I přes divoký pohled v očích a držení těla, které připomínalo šelmu ve střehu, bylo v té dívce cosi podivuhodně něžného a přitažlivého. Manuel by býval tak rád věděl, zda tenhle obrázek, ke kterému se vždy, snad i nechtě, vracel, byl jen výplodem umělcovy fantazie, nebo zda před sebou viděl věrně zachycenou podobu Amazonek. O tom ale pochyboval. Zatím nenašel žádné svědectví, že by se kdokoli s Amazonkami setkal. A pokud snad ano, tak se ze svého dobrodružství nevrátil.

Po cestě překypující setrvalým troubením a šťavnatými nadávkami, kterými se mezi sebou guayaquilští taxikáři rádi a hojně častovali, konečně zastavili u indiánského tržiště v centru města. Na prostoru velkém jako poměrně rozsáhlý blok činžovních domů stály pod jednou velkou plechovou střechou nejrůznější stánky a krámky, kde se dalo koupit téměř cokoli. Kožené kabelky, které by v Evropě stály úctyhodné částky, tady v přepočtu vycházely na pět nebo šest dolarů, pravé indiánské svetry, pletené z lamí vlny a zdobené nejrůznějšími výjevy z indiánských legend i každodenního života, boty, ponča, čepice, trička… výběr se zdál být skutečně nevyčerpatelný.

Manuel v první chvíli úplně zapomněl, proč vlastně přišel, a jako každý turista si začal prohlížet nepřeberné množství látkových a kožených batohů v těch nejrozmanitějších barvách a s těmi nejroztodivnějšími vzory. O kousek dál ho zaujaly drobné vyřezávané postavičky indiánů, malované dřevěné a hliněné misky a nepřeberné množství různých fléten, píšťalek a rondadorů, ne nepodobných panově flétně.

Taxikář nervózně přešlapoval o kousek dál. Upřímně nechápal, co všichni na těch krámech vidí. On měl jasno – čím déle si bude ten Španěl prohlížet flétničky a panáčky, tím víc klientů on prošvihne. Nedopřál mu tedy příliš mnoho času na to, aby obdivoval umění andských prodavačů, a za pár minut mu netrpělivě poklepal na rameno a ukázal na nedaleký stánek: „Támhle je José. Ten v tom oranžovým tričku, seňore.“

Manuel se podíval směrem, který mu naznačoval řidič. Uviděl mladíka zhruba ve svém věku. To ho potěšilo. Předpokládal, že čím mladší člověk, tím bude ochotnější pustit se do poněkud riskantního dobrodružství. I když… hlavou mu prolétla vzpomínka na některé ze spolužáků, kteří za nebezpečnou považovali jakoukoli cestu, která nekončila v pětihvězdičkovém hotelu, a na jeho výpravy se dívali s despektem a na čelo si neťukali jen proto, že se to v jejich společnosti nehodilo… Pohledem se snažil odhadnout, jestli mladý prodavač patří do skupiny dobrodruhů nebo ne.

José měl černé zvlněné vlasy, pod trochu velkým orlím nosem pečlivě pěstoval tenoučký černý knírek, který na milimetr kopíroval styl mexických filmových šviháků z čtyřicátých a padesátých let. Rty měl úzké a jeho úsměv měl blíž k ironickému úšklebku než k milému gestu.

Na sobě měl oranžové tričko bez rukávů, které nemilosrdně odhalovalo hubené, netrénované paže. Na krku mu visel řetízek z kočičího zlata s medailónkem. Na dálku Manuel nedokázal rozeznat, jestli je na medailónku Panna Marie nebo Ježíš, ale ani na chvilku nezapochyboval, že nic jiného by si José na krk nepověsil.

Jestli měl prodavač na sobě dlouhé kalhoty nebo šortky, nedokázal Manuel odhadnout, protože výhled mu zakrýval pult, za nímž José stál. Na pultu stály vystavené nejrůznější limonády, nechybělo ani pivo a láhve nejrůznějších pálenek, které – jak Manuel dobře věděl – jdou určitě skvěle na odbyt především v pátek a v sobotu. Zatímco si Josého prohlížel, došli s taxikářem až ke krámku.

„José, kámo, tady ti vedu klienta,“ zahalasil řidič a přátelsky poplácal Josého po hubeném rameni. „Chce si vyjet do Amazonie.“

José si zapálil a zpod lehce pokleslých víček chvíli Manuela pozoroval, jako by odhadoval, s kým má tu čest.

„Není to zrovna pohodlný cestování,“ pronesl po chvíli vyčkávavě. Pohodlný vyslovil tak, aby Manuel rovnou zapomněl na dopravní prostředky jako auta s pohonem na všechna kola, velké obytné vozy nebo alespoň motorky nebo čtyřkolky, které dokázaly zvládnout i nečekaně obtížný terén. Možná v první části cesty. Ale sama džungle si s podobnými moderními výmysly nerozuměla.

„Nic takového ani nečekám,“ odpověděl s úsměvem Manuel. „Čím víc dobrodružství, tím lépe – alespoň podle mě. Jak jste na tom vy?“

Oba mladíci se chvíli odhadovali pohledem, až se konečně José pousmál. „Tak dobře. Pojedu s váma, ale musíte mi říct podrobnosti.“

Taxikář, který až do té chvíle celý rozhovor jen tiše sledoval, jim skočil do řeči: „No, vy už si všechno dohodnete sami, takže já půjdu, ať nepřijdu o rito.“

„Počkej, půjdu s tebou, chci ještě něco probrat,“ řekl rychle José a potom se otočil k Manuelovi. „Dejte si zatím colu nebo pivko. Jde to na mě. Hned jsem zpátky.“

Dřív než Manuel stačil cokoli odpovědět, řidič i José se už vzdalovali směrem k východu. Podle toho, jak oba široce rozkládali rukama a divoce gestikulovali, se dalo poznat, že probírají téma, na kterém záleží oběma.

Manuel natáhl ruku po jedné plechovce s pivem a otevřel ji. Bylo to příjemné osvěžení. Pozoroval vzdalující se dvojici a uvažoval o tom, jaké měl štěstí, že tak rychle našel průvodce. Nejspíš by se radoval méně, kdyby měl možnost slyšet, o čem se oba muži baví.

„Podle tebe má prachy, Tony?“ zeptal se José taxikáře.

„To si piš. Navíc je tak nažhavanej podívat se do Amazonie, že se ani nijak netají tím, že zacáluje, co bude třeba, aby se tam dostal,“ odpověděl taxikář Tony, odplivl si a krátce se zasmál.

„Je to hejl. Sice si to nemyslí, ale je. Ten svůj foťák k ukradení přímo nabízí. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby mu ho někdo otočil hned na prvním rohu. Pořádně ho zkasíruju a šábneme se. Jako vždycky,“ pokračoval v plánování José.

Pomalu se blížili k taxíku, u kterého už netrpělivě postával další klient. Taxikář poplácal Josého po zádech.

„Když platil, viděl jsem, že má kreditky, hotovost, šeky… Nikoho by nemohlo až tak moc překvapit, že Evropánek, kterej neposlechne svýho průvodce, se v džungli sakra rychle ztratí… No nic, popřemýšlej o tom. Já padám! Čau!“

Tony mávl Josému na pozdrav a zmizel v taxíku spolu s postarším mužem, který se už tvářil víc než netrpělivě. José se chvíli za odjíždějícím vozem díval, podle všeho o Tonyho slovech intenzivně přemýšlel.

Úplně přesvědčeně ale nevypadal. Váhal. Nadsadit cenu pro něj nebylo nic nového a nikdy neměl pocit, že by kvůli tomu měl mít výčitky svědomí. Byla to pro něj přirozená součást obchodu a rozhodně se nepletl, když přepokládal, že i většina jeho klientů všechny podobné kličky zná a toleruje je. O tom chtěl také s Tonym mluvit. Že všechny jejich dohody platí jako vždycky. Nikdy ale žádného klienta neokradl ani nikde nenechal, aby se spolehl sám na sebe. Vidina rychle vydělaných peněz byla přesto hodně lákavá.

Manuel už Josého očekával trošku netrpělivě. Stále ještě neměl ani tušení, kde se ubytuje, a čas ubíhal.

„No konečně,“ přivítal Josého poněkud nevrle. „Už jsem myslel, že jste tím taxíkem odjel. Ale to je jedno. Hlavně když se rychle dohodneme. Můžete mi taky poradit, kde bych se mohl ubytovat? Nechci nic luxusního. Spíš typického.“

José mezitím začal skládat vystavené limonády a piva do staré lednice. Při zmínce o ubytování nepatrně ožil.

„Můj bratranec má malej penzion. Na přespání dobrý a můžeme se tam dohodnout na tý cestě. Tady už to dneska stejně balím, je tady mrtvo jak na hřbitově.“ José s hlasitým bouchnutím zavřel dveře lednice a zajistil ji starým, oprýskaným a skutečně masivním visacím zámkem. Do ošoupané kožené kasírky schoval peníze, které vydělal během dne, a krámek měl během chvilky po zavírací době.

Pomalu se rozpálenou ulicí – a byl to červenec, pro Ekvádor chladný měsíc – v centru Guayaquilu vydali k nedalekému penzionu. Cestou Manuel vysvětloval Josému, co hledá a proč. Místo, kam se chtěl dostat, bylo mnohem dál, než kam byl José zvyklý cestovat. Většina turistů obvykle chtěla přespat v nějakých chatkách, které alespoň vzdáleně připomínaly ty indiánské, projet se na pramici, nahlédnout na okraj džungle a představovat si, jaké je to kdesi daleko v jejích hlubinách… Nasadil tedy cenu hodně vysoko.

Manuelovi bylo jasné, že částka, kterou zaslechl, se hodně vymyká obvyklým cenám, ale přesto bez mrknutí oka souhlasil. Bylo to rychlejší než se snažit najít někoho levnějšího. Datum odjezdu tak velice rychle dohodli hned na následující den. Manuel se rozhodl, že prohlídku města odloží na dobu po návratu. Navíc ještě musel zatelefonovat domů, věděl, že matka by mu vyčítala ještě hodně dlouho, kdyby ji pravidelně neinformoval o tom, že je v pořádku. Sice měl své pochybnosti, jak se mu bude dařit toto její přání plnit odněkud z džungle, ale nehodlal se s ní o tom bavit. Ostatně nepochyboval, že po návratu do Španělska mu toho sama poví na téma Nezodpovědný syn ztracený ve světě víc než dost. Z penzionu svého bratrance tak vyšel José sám, ponořený do svých myšlenek na nepřímý návrh, který mu udělal podnikavý taxikář Tony.

Na cestě

Svítání Manuela zastihlo v ošuntělém pokoji v penzionu Adelina. Penzion bylo trošku nadnesené pojmenování několika malých pokojíků ve starém domě v centru Guayaquilu, ale svému účelu sloužily dobře. Nábytek, kterým byla místnost, v níž se Manuel probudil, zařízena, nepochybně pamatoval lepší časy. Dveře oprýskané skříně se otevíraly zcela bez cizí pomoci a postel by po více než jedné noci rozhodně představovala nebezpečí pro jakákoli záda, pokud by nepatřila fakírovi. Ale Manuel byl spokojený… Do batohu sbalil co nejrychleji jen ty nejpotřebnější věci. To, co považoval za přebytečné, nechal po dohodě s Josého bratrancem Felipem v rozvrzané skříni. Potom seběhl dolů do přízemí. Úzké strmé schodiště ozařovala jediná čtyřicetiwattová žárovka a kromě Manuelových kroků nebylo v domě slyšet jediný zvuk.

Manuel doufal, že José na něj už bude čekat. Cesta, na kterou se měli vydat, byla poměrně dlouhá. Nejdřív se museli dostat do hlavního města Ekvádoru, do Quita, potom autobusem k osadě jménem Lago Agrio. Hořké jezero. Jméno, které zavánělo romantikou a starými legendami. Pravda ale byla taková, že Lago Agrio dostala své jméno po prvním ropném vrtu v této oblasti, protože dny zaměstnanců tu byly hořké a dlouhé… Manuel o osadě ale nevěděl víc než právě tohle. Navíc byl obeznámen s tím, že z Lago Agrio měli lodí po řece Río Aguarico pokračovat do Amazonie. Manuel si spočítal, že všechno tohle cestování jim zabere dva, možná i tři dny. Všechno záviselo na tom, jak často z Lago Agrio vyplouvají pramice. To byla informace, kterou ani v dobách internetu nebylo snadné zjistit, dokud člověk nedojel na místo.

José už na něj opravdu dole v hale penzionu čekal. Halou Felipe honosně nazýval sešeřelou chodbu, do které jeho manželka Alba postavila pár starých židlí, aby si příchozí měli na co sednout a nemuseli na klíče od pokoje čekat vestoje.

„Ahoj,“ řekl vesele Manuel a José jeho pozdrav opětoval. Na tykání se dohodli už předchozí večer.

„Tak pojedeme, ne?“ pokračoval Manuel.

José kývl a hodil si na záda batoh, který se zatím válel na podlaze vedle něho.

„Už ses rozhodl, jestli vybereme autobus, nebo jestli pronajmeme auto?“

„Autobus. Nechci řídit. Chci se dívat kolem sebe,“ odpověděl rozhodně Manuel.

„Fajn. Ale bude to delší. A pokud náhodou píchneme… a to si piš, že píchneme, protože tyhle autobusy maj’ pneumatiky do jednoho jak řešeto, nabereme slušný zpoždění. Těma pramicemi si taky nejsem tak úplně jistej…“ José se nenápadně přimlouval za pronájem vozu, ale Manuel jen mlčky zavrtěl hlavou. José se měl o tom, jak dokáže být tvrdohlavý, přesvědčit ještě mnohokrát.

Vyšli ven do tmy, kde na ně čekal taxík, který José prozíravě objednal, protože ulice jinak zely prázdnotou. Město ale bylo prázdné jen zdánlivě a zvlášť v hodinách těsně nad ránem bylo hodně nebezpečné. Na autobusové nádraží se ale labyrintem špatně osvětlených avenid a docela temných uliček dostali velice rychle.

Nádraží pojmenované po Jaimem Roldosovi, prezidentovi, který se díky smrti v troskách letadla stal nesmrtelným, bylo obrovské a z různých drobností se ještě stále dalo vytušit, že mělo být jednou z moderních dominant města. Plány se ale nějak zvrtly a nádraží bylo nyní špinavé a zanedbané a jeho služeb využívali jenom chudší obyvatelé Guaquilu, kteří si na cestu do vzdálenějších měst nemohli pronajmout auto nebo zaplatit letenku.

Manuel a José si stačili na poslední chvíli koupit jízdenku se společností, která nesla poetické jméno Reina de los Caminos, Královna cest. Za chvíli už seděli v autobuse, na kterém nic královského rozhodně nebylo. Hned za nimi se usadila starší indiánka. Vláčela s sebou neuvěřitelné množství balíčků a tašek a Manuelovi se zdálo, že v jednom z proutěných košů se ukrývá i pár kuřat. Mezi cestujícími nechyběl ani „typický venkovan z provincie Manabí“, který cestoval se svou nerozlučnou mačetou. Zpod hustého obočí nepřátelsky pozoroval ostatní cestující a něco si mumlal. Manuel se jeho pohledu úmyslně vyhýbal. Byl mu nepříjemný a nutil ho představovat si, co by se dělo, kdyby někdo v autobusu vesničanovi skutečně vadil.

Guayaquilem se autobusem propletl poměrně rychle, i když město se už pomalu začínalo probouzet a provoz na ulicích houstl. Jakmile ale vyjeli z města, silnice, poškozená po nedávných záplavách, je donutila zpomalit. Nakonec se vlekli tak, že nikdo nepochyboval o tom, že zpoždění budou mít obrovské.

Manuel z okna sledoval probouzející se vesnice. U krajnice se popásali osli, vedle domků z neohozených tvárnic se povalovala prasata, okolo nich pobíhaly slepice, děti i vyhublí psi a kočky. To, co pro ostatní byl každodenní obrázek, pro něj bylo nové, a tak fotografoval a cesta mu ubíhala v podstatě rychle a příjemně. Byl natolik zabraný do pozorování svého okolí, že si nejprve ani nevšiml, že na něho José mluví. Až po chvíli mu došlo, že se ho José na něco ptal.

„Promiň, neposlouchal jsem.“

„Ptal jsem se, proč je vlastně hledáš,“ opakoval José svou otázku.

Manuel nad odpovědí chvilku přemýšlel. Sám si vlastně podobný dotaz občas kladl. Byla to jen zvědavost, probuzená četbou nejrůznějších článků, nebo ho tam táhl pohled dívky ze starého obrázku? Kdyby měl být upřímný sám k sobě, musel by si přiznat, že platilo spíš to druhé. Nahlas ale odpověděl: „Nejspíš kvůli tomu, co jsem o nich četl. Nikdo neví, jestli skutečně existují, nebo ne. A mě prostě takové hádanky lákají…“

José přikývl, tvářil se zadumaně a nakonec z něj vypadlo: „Víš, můj děda věřil, že existujou. Hodně o nich vyprávěl.“

Manuel zapomněl na výjevy z venkovského života, které se jako nekonečný dokumentární film odehrávaly přímo za okny autobusu, a otočil se na svého průvodce. Zvědavost se ani nesnažil skrývat. Co když měl zrovna teď na dosah ruky někoho, kdo o Amazonkách věděl všechno to, co o nich nikdy nenašel ani v těch nejlepších knihách? Netrpělivě se na Josého obrátil.

„Co ti o nich povídal?“

„Asi nic, co bys dávno nevěděl. Že jsou to bojovnice a že v jejich kmeni nejsou žádný chlapi. Taky vykládal, že ovládaj’ vlastní magii. Úplně neznámou. Nejsilnějc’ prý působí za úplňku a právě díky ní jsou tak krásný. Ale děda říkal, že stejně tak jsou nebezpečný…“ José zeširoka vykládal a za chvíli mu naslouchal celý autobus.

Zdálo se, že by José vydržel vyprávět donekonečna, ostatní cestující přidávali, co kdy zaslechli oni, až jejich rozhovor přerušil příjezd do hlavního města, do Quita. Autobus vjel pomalu na Hlavní nádraží, které rozhodně působilo o něco čistším dojmem než guayaquilské, z kterého odjížděli.

„Půjdeme se mrknout do centra?“ zeptal se José. „Není až tak pozdě a na další cestu se můžeme vydat zejtra. Ubytování vždycky seženeme.“

José na Manuela zíral, jako by ho chtěl zhypnotizovat. V hloubi duše si přál, aby si Manuel cestu za Amazonkami rozmyslel. Prohlídka města, kratší výlet někam do hor, zkasírovat prachy, možná otočit pár drobných. V tom se vyznal. Ne v hledání ženských, které si ze všeho nejvíc budou přát podříznout je a ne je srdečně vítat. I když nahlas by to nikdy nepřiznal, José věřil každému slovu z vyprávění svého dědečka a neměl nejmenší chuť si zkazky o krutosti Amazonek ověřovat na vlastní kůži. Když setkání s nimi podle všeho nepřežil nikdy žádný muž, proč by oni měli být výjimkou?

Manuel ho ale zklamal. Rozhodně zavrtěl hlavou. „Ne, chci chytit autobus a dostat se na vor ještě v noci. Jedeme podle plánu… Nebo je v něčem problém?“

Pozorně se na Josého zadíval, nijak by ho nepřekvapilo, kdyby chtěl jeho průvodce ještě zvýšit cenu. Ten ale jen lehce zavrtěl hlavou. Pomalu se s batohy začali prodírat mezi lidmi ke stanovišti, z kterého odjížděl autobus k osadě Lago Agrio. Cesta ubíhala rychle a příjemně a Manuel si v dobré náladě prohlížel Andy, které se postupně začínaly nořit do mlhy. Najednou ale autobus začal brzdit, až zastavil úplně. Manuel se překvapeně podíval na Josého. Neprojížděli žádnou vesnicí ani u cesty na autobus nečekal žádný osamělý cestující. José pokrčil rameny. „Píchli jsme. Říkal jsem ti, že se to stane.“

José se ani nesnažil skrývat spokojenost v hlase. Manuel teď možná pochopí, že nic nefunguje tak, jak by mělo, a přistoupí na nějaký rozumnější program. Manuel ale ani v nejmenším nevypadal, že by se jeho myšlenky a přání ubíraly stejnou cestou jako ty Josého.

Všichni cestující vystoupili z vozu. Teprve teď, při světle baterek, kterými si v mlze vypomáhali, si Manuel všiml, jak moc jsou pneumatiky ojeté. Oba řidiči pracovali rychle, ale Manuelovi se stejně zdálo, že ztrácejí příliš mnoho času. Poprvé si také uvědomil, jaká samota a ticho je budou obklopovat v džungli. José jen dál tiše doufal, že zpoždění bude takové, že vor nestihnou a aspoň tam, při čekání na další, Manuel změní názor na cíl cesty. Oba byli pohroužení do svých myšlenek a během výměny pneumatiky neřekli ani slovo. Když řidiči zaveleli k nástupu, každý se rychle usadil na svém místě a cesta pokračovala. Za několik hodin vjel autobus do přístavu Francisca de Orellany v Lago Agrio. Zpoždění nebylo velké, protože poslední část cesty řidič ujížděl jako o život. Mlha cestujícím milosrdně tajila pohled do hlubokých údolí, nad kterými šoféři vybírali zatáčky a zapomínali na sjeté pneumatiky.

Už před nějakou chvílí začalo pršet a vzduch byl přesycený vlhkostí. Do odjezdu parního voru, na který si okamžitě po příjezdu zakoupili lístky, ale stále ještě zbývaly dvě hodiny, a tak se Manuel a José vydali do téměř liduprázdných ulic najít jakýkoli bar nebo hospodu, které by měly otevřeno. Nakonec zakotvili v malé putyce – protože ani slovo bar, ani hospoda tenhle podnik nepopisovaly dost přesně – nedaleko přístavu, kde si ještě stihli dát poměrně časnou večeři. Dva smažené banány a trocha fritady, tedy pečeného vepřového, je zasytily víc než dost, i když Manuel nejprve trochu pochyboval. Nakonec ale musel uznat, že jídlo bylo nejen dobré, ale že ho bylo skutečně dost.

Když se vrátili do přístavu, neochotný muž na informacích je poslal k poněkud podivně vyhlížejícímu voru jménem Marimar, který fungoval na improvizovaném parním principu. Na prostředku plavidla stál parní motor s velkým komínem, z kterého stoupaly husté kotouče dýmu. Na palubě už bylo dalších šest cestujících, kapitán, topič a dva plavčíci. Manuel a José věděli, že se sem vejde jen osm cestujících. Přidali tedy do kroku, aby nezdržovali odjezd, protože bylo zřejmé, že už scházejí jenom oni dva. Nastoupili, kapitán je přivítal, plavčík jim nabídl jednoduché občerstvení – černou kávu a patacones, smažené zelené banány – které neodmítli, přestože večeři dojedli teprve před chvílí, a usadili se na místa, která na ně na lodi zbyla. Batohy museli nacpat pod sedadla. Na malém plavidle jiná úložná místa nebyla.

Kapitán, nijak vysoký, ale statný muž okolo padesátky, se zarudlou tváří a nakratičko ostříhanými vlasy, se rozhlédl po pasažérech, zkontroloval počet a potom kývl na topiče a na plavčíka. Parní vor s chvěním a skřípáním rozvážně vyrazil z přístavu. Tak rozvážně, že Manuela zachvátily pochybnosti, jestli do rána vůbec dojedou na místo určení. Na dotaz mu ale místo Josého odpověděl sám kapitán, který, jak se zdálo, měl papírové uši.

„Jen se nestrachujte. Río Aguarico je rychlá řeka. Proud nás popostrčí. A tohle sice je stará herka, ale ještě nikdy mě nenechala ve štychu.“

Manuel byl rád, že kapitán zřejmě není skoupý na slovo, a hned otevřel svoje oblíbené téma o území, které by mělo patřit Amazonkám. Kapitán mu se zájmem naslouchal, když Manuel domluvil, nesouhlasně, a s nevěřícím výrazem ve tváři, mlaskl. „Vy chcete, abych vás tam vysadil?“

Manuel přikývl, po chvíli, i když o poznání váhavěji, přisvědčil i José. Kapitán stále váhal. José se na něj podíval se špatně skrývanou nadějí. „Podle vás není bezpečný tam zastavit?“

Kapitán znovu mlaskl, tentokrát ale mlasknutí vyznělo souhlasně. „Je to vosí hnízdo. A pořádný. Neobydlený místo, dva kroky od břehu už jen divočina… Já Amazonii znám a nehrnul bych se tam. Jsou místa, kde je taky divočina, ale jsou tam známé kmeny, tady nic, čemu by člověk mohl věřit. Ale kdo chce kam, pomozme mu tam. Ovšem historky se o těch místech povídaj’ strašný. O lidech, z kterejch našli jen kosti. No, co vám budu povídat.“

S gustem se zahleděl na oba mladíky. Manuelův výraz se nezměnil, ale Josého se viditelně zmocňovala hrůza. A to jim ani nepovyprávěl o svém vlastním setkání s indiánkami, které docela dobře mohly být Amazonky… jen mu to nikdo nevěřil… Kapitán ale neměl kdy se jim věnovat, protože nedaleko lodě se objevily dvě kánoe indiánů z kmene Secoyů. Kapitán je chvíli bez hnutí pozoroval a potom zdvihl ruku na pozdrav. Indiáni, kteří až do tohoto okamžiku stáli na svých lodích jako sochy, pozdrav opětovali. Zdálo se, že jsou přátelští, ale vor stejně zvýšil rychlost. Kapitán si to ověřovat nehodlal.

„Tenhle chlap řeku i džungli zná. Nedůvěřuje ani těmhle indiánům. A určitě se tu s nimi potkává při každé plavbě. Myslíš, že je chytrý, abysme se tam někde motali? Hele, udělej si normální výlet po řece, sem tam, a vystoupíme…,“ hučel José vytrvale do Manuela, ale ten jako by ho ani neposlouchal. Fascinovaně zíral na hustou zelenou hradbu, která lemovala řeku Río Aguarico. Vnímal plavčíka, který seděl na přídi a lovil ryby. I přes běžící motor byl úspěšný. Vnímal ojedinělé hlasy nejrůznějších ptáků, kteří se skrývali v nepřehledném rákosí, a čas od času některý z nich vyletěl s vyděšeným křikem do neproniknutelné noční tmy. Josého hlas k němu ale nedoléhal.

„Já na tebe mluvím,“ vztekle do něj šťouchl José.

„Klid. Nic se nám nestane. Uvidíš,“ automaticky a bez zájmu odpověděl Manuel a dál sledoval obrysy břehů řeky, které se vynořovaly, když se jich dotklo světlo z voru, protože teď už mlhu vystřídalo šero a šero velmi rychle hluboká tma.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Osudové vzplanutí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.