Laura a kočičí důvěra

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Jessie Williamsová

Laura a kočičí důvěra – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Laura a kočičí důvěra

Jessie Williamsová

Prolog

Laura cítila, jak ji na tvářích a na rukou hřeje svit ranního slunce. Měla pevně zavřené oči a představovala si, jak světlo tančí na fotkách, které visely na zdi jejího pokoje – těch, na kterých její kamarádi dělají legrační obličeje, fotkách maminky a tatínka na dovolené a fotkách jí samotné, jak se vesele směje do foťáku.

Až otevřu oči, tak je uvidím, pomyslela si Laura. Tentokrát je určitě uvidím. Zhluboka se nadechla, odpočítala: raz, dva, tři a rychle otevřela oči.

Nic. Zase nic. Jen temnota.

Tak příště, řekla si Laura. Příště. Za posledních pár měsíců to zkoušela už snad milionkrát. Již od toho dne, kdy se v nemocnici probudila s meningitidou a zjistila, že přišla o zrak. Pokaždé doufala, že tentokrát to bude jinak, že když otevře oči, uvidí kolem sebe všechny ty úžasné tvary a barvy, jako to bylo dřív. To se však nestalo.

Donesl se k ní zvuk kroků, které se lehce blížily po schodech nahoru. To bude maminka, vytušila Laura. Něco nese. Uslyšela tichounké ťuknutí, když se maminka přiblížila až ke dveřím. Nese tác. To bude určitě snídaně.

Otevřenými dveřmi se do pokoje dostal závan studeného vzduchu. „Dobré ráno, zlatíčko!“ pozdravila ji maminka. „Dnes jsem ti donesla něco speciálního, tvoje oblíbené vafle s javorovým sirupem a k tomu čerstvou šťávu z pomeranče.“

„Jééé, paráda. Díky, mami.“

Pokojem se nesla těžká, sladká vůně. Laura odhodila peřinu, slezla z postele a vykročila směrem ke stolku. Přesně věděla, kolik kroků musí udělat a jak daleko musí vysunout židli.

„Pokládám tác na stůl,“ řekla maminka.

Laura si představila, jak se sklání, aby ho položila, a vzpomněla si na její tmavě hnědé na krátko střižené vlasy, které se jí vždy pohupovaly kolem tváří, na její hřejivý úsměv a zářivé šedomodré oči.

„Takže,“ začala jí vysvětlovat maminka, „vafle jsou na kraji tácu a pomerančová šťáva je hned vedle nich.“ „Neboj, mami, já to zvládnu,“ odpověděla Laura a dychtivě se natáhla pro šťávu. „Ne, Lauro, opatrně!“ vykřikla maminka.

To už ale bylo pozdě. Ozvala se rána a potom Laura uslyšela, jak šťáva začíná kapat na koberec. Sklenička ležela blíž, než čekala, takže ji omylem převrhla.

„Promiň,“ hlesla Laura bezradně. „Moc se omlouvám.“ „To nevadí,“ uklidňovala ji maminka. „Nic si z toho nedělej, nebylo toho moc. Hned to uklidím.“

Laura si připadala bezmocná. „Kéž by si mé oči pospíšily a konečně už se uzdravily,“ přála si. Maminka chvíli mlčela. Laura slyšela, jak popošla až k ní, a cítila, jak se maminčina dlaň dotkla té její. „Lauro,“ pronesla potichu, „víš přece, co říkali doktoři, zlatíčko.“

„Vím, co říkali,“ odpověděla Laura, „ale nemusím jim přece věřit, ne?“ Znovu bylo ticho. Nakonec maminka dodala: „Já vím, že je to hrozně těžké, ale možná by bylo lepší, kdybys jim uvěřila.“

Šťáva teď již kapala na koberec pomaleji. Kap… kap… kap. Laura poslouchala a přemýšlela, jak se poslední dobou zdají všechny zvuky hlasitější a vůně intenzivnější.

A vtom jí to konečně došlo. Tohle je teď můj svět. Já už neuvidím, už nikdy. To je konec.

Do té doby tomu odmítala uvěřit. Věděla, že meningitida je vážná nemoc, ale přežila ji. Zase se uzdravila. Přes všechna očekávání se celé její tělo zase uzdravilo, s výjimkou očí. Tak proč by se neměly uzdravit i ony?

A teď poprvé čelila realitě. Nemělo smysl to každý den zkoušet a doufat, že znovu uvidí. Nemělo smysl čekat na ten okamžik, kdy se její svět znovu naplní světlem a barvami.

„Lauro, jsi v pořádku?“ zeptala se jí polekaně maminka.

V Lauřiných očích se leskly dvě velké slzy. Cítila, jak jí jedna po druhé stekly po tvářích. Pitomé oči! pomyslela si. Brečet pořád umí, ale vidět už ne! Už nikdy neuvidí. Tohle už se nezmění. Už nikdy. Až do konce života…

Kapitola první

„Pojď, Niky, honem, Nely!“ pokřikoval Jack a lákal kozy na tácy s krmením. „Je čas vás podojit, tak pojďte, kozičky!“

Obě cupitaly za ním, šťouchaly ho do lokte a hladově mečely. Dovedl je do ohrady určené k dojení a krmení jim položil na přední část dojicí lavice. Kozy přesně věděly, co mají dělat. Okamžitě vyskočily na svá místa, prostrčily hlavy mezi příčky, aby se dostaly k jídlu, a Jack za nimi zacvaknul branku. Teď byly hezky připravené nechat se podojit.

Správce farmy Rory Trent vyšel z přístřešku na druhé straně ohrady. Měl na sobě tmavě modré montérky a zablácené zelené holínky.

„Dobrá práce, Jacku!“ pochválil chlapce Rory a modré oči se mu zableskly. „Všechno, co je třeba na čištění včetně kbelíků, mám tady. Dejme se do práce!“

Jack si sedl na stoličku vedle Niky a Rory se posadil u Nely. Niky byla hnědobílá s malými roztomilými růžky. Byla strašně drzá, stejně jako Rozárka, koza, se kterou vyrůstal na dědečkově farmě. Podojit se ji naučil už v sedmi letech, a když se museli farmy vzdát a přestěhovat se do města, hrozně se mu po ní stýskalo. Když ho potom v nové škole začali šikanovat, byl poslán na městskou farmu v rámci projektu Naděje. Ohromilo ho, že je přímo v centru města farma plná zvířat, a nadchlo ho, že s nimi bude moci pracovat. Občas nemohl uvěřit, jaké má štěstí.

Jack začal dojit. Jeho prsty něžně mačkaly… a pouštěly, mačkaly… a pouštěly a do kyblíku začaly tryskat dva tenké pramínky napěněného mléka. Byla to opravdu uspokojující práce.

Za Nikyným hřbetem uviděl Jack bílý obláček Roryho vlasů, který se v předklonu soustředil na dojení Nely. „Víš, Jacku, včera jsme v obchodě úplně vyprodali kozí sýr,“ podíval se na něj Rory. „Možná bychom měli pořídit další kozu, co myslíš?“

Jack byl vždycky moc rád, když se ho Rory ptal na jeho názor. Dodávalo mu to pocit důležitosti. To bylo na městské farmě to nejlepší, dávala vám pocit, že jste výjimeční. Ve škole se rozhodně nikdy výjimečně necítil.

„No, stáje jsou velké dost,“ odpověděl. „Myslím, že by se tam vešly klidně ještě další dvě kozy.“

„Hmm, nevím jistě, jestli máme dost peněz na dvě,“ zamyslel se Rory. „Budu se muset poptat Kerry.“

Niky už zhltala všechno své krmení a teď netrpělivě zadupala.

„Ty zlobidlo, málem jsi převrhla kyblík!“ peskoval ji Jack. Niky zamečela a netrpělivě potřásla hlavou, jak se chtěla dostat pryč ze stojanu. Kyblík byl už do dvou třetin plný mléka, a tak ji Jack poplácal po hřbetě. „Dobrá, jsme hotovi!“ rozhodl a odsunul kyblík stranou. „Už můžeš jít.“

Zrovna Niky pouštěl, když zahlédnul Kerry Barkerovou, koordinátorku projektu Naděje, jak běží směrem k nim. Černé copánky, ve kterých měla zapletené malé stříbrné korálky, jí přitom skákaly nahoru a dolů.

„Jak vám to jde? Už jste hotoví s dojením?“ zavolala.

Niky a Nely už hopsaly zpět ke kozlíkům Olinovi a Bradáčovi.

„Právě jsme skončili,“ přikývl Rory. „A máme dva kyblíky plné mléka.“

„Výborně,“ pochválila je Kerry. „Můžete přijít dovnitř, až je uskladníte? Mám velké novinky.“

Jack si pozorně prohlédnul její výraz. Nevěděl, jestli ty novinky jsou něco, co chce slyšet, nebo ne. Pomalu se šoural dovnitř za nimi. „Honem pojď, loudale,“ zasmála se na něj Kerry. Jacka zaplavila úleva a pospíšil si za Rorym, dával si ale pozor, aby nerozlil mléko. Z Kerryina výrazu pochopil, že to nemůžou být špatné zprávy.

Kyblíky strčili do velké lednice za krmírnou a vyrazili zpět do staré stodoly se zvlněnou střechou, pěknými vitrážovými okny a starými dřevěnými trámy. Bylo neuvěřitelné, že tak stará budova se zachovala přímo ve středu města. Ale stála přímo tady, zatímco vše kolem ní se měnilo. Jack otevřel masivní dubové dveře, které vždycky zavrzaly jako v nějakém strašidelném příběhu, a sundal si holínky.

Aša zrovna připevňovala na zdi obrázky od dětí, a rozšiřovala tak jejich kolekci plnou barev. „Dobré ráno, Jacku!“ pozdravila.

„Dobré ráno, Ašo. Co děláš?“ zeptal se.

„Pojď se podívat!“ lákala ho Aša nadšeně. „Tohle jsou obrázky od dětí ze třídy, která tu byla minulý týden. Jsou moc pěkné. Podívej, někdo nakreslil slepici Fifi a její kuřátka, nejsou roztomilá? Jak jsou načechraná a Fifi vypadá strašně hrdě. A tady je obrázek, jak dojíte Niky a Nely, ten se ti bude líbit. A podívej se na tenhle, tenhle je vážně pěkný! Někdo nakreslil Stanleyho.“

To na Jacka udělalo dojem. Namalovat poníka Stanleyho rozhodně nebylo jednoduché. Dotyčný to ale zvládl na jedničku!

„A někde je tu ještě obrázek Cyntie, jak má celý čumák od bláta. Počkej, najdu ho…“ Aša vždycky pobíhala sem a tam a snažila se toho udělat co nejvíc, zatímco u toho bez přestávky vykládala. Byla součástí projektu Naděje, protože se zotavovala z leukémie. Ale díky její neutuchající energii byste to poznali jen těžko. Někdy ji ostatní museli trochu zklidnit, aby se úplně nevyčerpala.

„Najdeš to později, Ašo,“ zavolala na ni se smíchem Kerry z druhé strany místnosti. „Jinak tu schůzi nikdy nezačneme.“

„Ale ne, prosím, jen najdu ten jeden obrázek Cyntie – a, tady je!“ Aša vítězoslavně zamávala papírem a podala ho Jackovi.

Jack si s úsměvem prohlédnul obrázek prasete Cyntie obaleného v blátě, jak před sebou postrkuje míč. Dát jí míč byl jeho nápad a Cyntie si s ním hrála skoro stejně ráda, jako se válela v blátě.

„Tak pojď, Ašo,“ zavolal Rory a usadil se do křesla. „Nechceš přece zmeškat novinky, ne?“

„Už jdu, už jdu!“ Aša srovnala obrázky na hromadu a sedla si na starou pohodlnou pohovku. Jack se usadil vedle ní a Kerry si s náručí plnou papírů sedla do křesla naproti.

„Připojí se k nám do projektu někdo nový?“ zeptal se Jack.

„Hádáš správně, Jacku!“ odpověděla Kerry. „Ano, připojí. Tentokrát nás ale čekají velké přípravy. Na pololetní prázdniny se k nám přidá Laura. Minulý rok dostala meningitidu a bohužel zcela oslepla.“

„Oslepla!“ vykřikla Aša zděšeně. „To je ale hrozné.“

„Nemá to lehké,“ souhlasila Kerry. „Nastoupila do speciální školy pro zrakově postižené, ale nejde jí to tam zrovna nejlíp.“

Jack se rozhlížel po stodole. Na zdech visely veselé obrázky a za nimi byla vidět cihlová stěna… Kerry měla k džínům oblečenou červenomodrou tuniku a na krku jí visel pestrobarevný náhrdelník z korálků. Na stole za ní stála váza plná žlutých tulipánů. Jack si nedokázal představit, že by nic z toho neviděl.

„Připojí se k nám na farmě Naděje, aby se naučila adaptovat na svou novou situaci,“ pokračovala Kerry. „Budeme se ale muset ujistit, že je to tu pro ni bezpečné. Nesmíme tu nechat povalovat nic, o co by mohla zakopnout. Jen si představte, co by na to řekl Derrick!“

Kerry mluvila zvesela, ale Jack věděl, že Derrick Jarvis z městské rady je velký potížista. Městskou farmu považoval za zbytečně zabraný prostor a neustále Kerry trápil a hledal výmluvy, proč farmu zavřít, a ukončit tak i projekt Naděje.

„Neboj, Kerry. Ujistíme se, že je to tu pro ni bezpečné,“ uklidňovala ji Aša. „Bude si chtít prohlédnout –“ zarazila se a ruka ji vystřelila před pusu. „Ale ne, nemyslela jsem prohlédnout. Chci říct, že bude chtít poznat celou farmu, že? Všechna zvířata a tak?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Kerry. „Ale než s něčím začneme, tak si vy dva s Jackem stoupněte, prosím.“

„Stoupnout si?“ ptal se zmateně Jack.

„Ano. Stoupněte si.“

Oba se tedy poslušně postavili.

„Teď zavřete oči,“ nařídila jim Kerry. „Nechte je zavřené a zkuste se projít po stodole. Běžte pomalu, nechci tu žádné nehody! Jen chci, abyste trochu poznali, čím si Laura prochází. Myslete na to, jaké to je, být slepý.“

Jack pevně zavřel oči, až přitom nakrčil nos. Pomalu se vydal směrem vpřed s rukama nataženýma před sebou.

„Zkuste dojít ke dveřím,“ navrhla jim Kerry. Jack se otočil kousek doleva a něčeho se dotknul. Bylo to měkké a plsťovité.

„Hej! To je moje čepice!“ vykřikla Aša.

Jack se zasmál a pustil ji. Udělal dalších pár kroků dopředu a zakopnul o něco tvrdého. „Au!“ zabrblal. Slyšel, že Aše se přihodilo totéž a oba je to rozesmálo.

„Cítím chlad,“ komentovala Aša. „Už jsem asi u dveří, to bude průvan…“

„To si jen představuješ,“ odpověděla se smíchem Kerry. „Jdeš úplně špatně.“

„To není možné!“ durdila se Aša. „Můžu už otevřít oči?“

„Ještě chviličku. Běž Jacku, už jsi skoro tam.“

Jack udělal další krok a málem spadl. Tápal rukama okolo svých nohou, až zjistil, že zakopnul o holínky, které stály u dveří. „Budeme muset přesunout všechny ty holínky,“ řekl. „Laura by tu o ně mohla zakopnout.“

„Dobrý nápad, Jacku,“ souhlasila Kerry, když Jack konečně položil ruku na sukovité dřevo dveří. „Dobrá práce, jsi tam. Už můžeš otevřít oči. Ašo, ty už je můžeš taky otevřít. Ty bys ty dveře nikdy nenašla.“

Jack se rozhlédnul a uviděl Ašu stále ještě uprostřed místnosti otočenou směrem ke krbu. Všichni se zasmáli jejímu výrazu.

„Jak jsem se sem dostala?“ vykřikla. „Byla jsem si jistá, že jdu správně!“

„Není to tak jednoduché, děvče,“ zasmál se Rory.

„Ne, to tedy není. Musí to pro ni být moc těžké,“ souhlasila Aša. „Léčit se z leukémie je taky dost těžké, ale já se aspoň uzdravuju. Laura se nikdy neuzdraví, že?“

„Ne,“ souhlasila Kerry. „Meningitida ničí zrakový nerv, to už se vyléčit nedá. Ale doufám, že jí farma Naděje alespoň pomůže adaptovat se.“

Jack byl najednou rád, že je zdravý. Dřív ho to nikdy nenapadlo, ale teď si uvědomil, že má vážně štěstí. Byl odhodlaný usnadnit Lauře život, jak to jen půjde. „Neboj, Kerry,“ řekl. „Určitě jí to pomůže.“

Kapitola druhá

Laura měla nepříjemný pocit v břiše a dělalo se jí trošku na zvracení. V autě jí dřív nikdy špatně nebývalo, ale od doby, co se nemohla dívat, kudy jedou, se jí za jízdy vždy zvedal žaludek.

„Už jsme skoro tam, Lauro!“ ozvala se z předního sedadla maminka.

„To je dobře,“ odpověděla. „Potřebuju na vzduch.“

„Tam, kam jedeš, ho budeš mít víc než dost,“ smál se tatínek.

Lauru přemohl nával nervozity a nevolnost ještě zesílila. Na týden pololetních prázdnin, kdy si může odpočinout od Braillovy školy, se vážně těšila, jenže práce na farmě možná bude stejně náročná. Co když bude pořád do něčeho narážet a všechno kazit a oni ji pošlou domů, protože to tam nezvládá? Nebo co když nikoho nebude bavit trávit čas se slepcem?

Auto zpomalilo a zatočilo prudce doleva. Potom zastavilo a Laura slyšela řinčení, když někdo otevíral těžkou kovovou bránu. Vjeli dovnitř a hluk města nechali za sebou. Bylo to tak zvláštní. Jednu chvíli byli obklopení zvuky troubících aut a hučících motorů a o chvilku později byl všude naprostý klid, snad kromě ržání poníka někde nedaleko.

„Tak jsme tu, zlato,“ řekl tatínek, když parkoval. „Farma Naděje, tvoje nové dobrodružství.“

Laura se zhluboka nadechla. Nahmatala kliku ode dveří auta a se slepeckou holí v ruce vystoupila. Počkala, až ji maminka chytne za ruku a společně vykročily vpřed. Zem byla plná nerovností, a tak musela Laura našlapovat velmi opatrně. Na svou hůl si teprve zvykala. Klepala s ní o zem a snažila se poznat, co kde leží. Připadalo jí to jako kamení, ale nehýbalo se. Dlažební kostky, to bude ono.

Blížily se k nim hlasy a zvuk kroků a Laura věděla, že je jde někdo uvítat. Naslouchala krokům, patřily nějaké ženě a někomu mladšímu. Možná nějakému chlapci. A je to tu, řekla si.

„Lauro? Ahoj, já jsem Kerry Barkerová, jsem koordinátorkou projektu Naděje.“ Její hlas zněl vřele a energicky. „Vítej na městské farmě.“

„A já jsem Jack,“ ozval se chlapec. „Jsem tu taky v rámci projektu Naděje.“

Zní přátelsky, zhodnotila Laura. Přiměla se k širokému úsměvu. „Ahoj,“ řekla. „Těšila jsem se, až vás uvidím, ale to asi nevyjde.“

Napjatě čekala na reakci na svůj vtip. Ulevilo se jí, když se Jack zasmál. „Neboj,“ uklidňoval ji. „My ti všechno vysvětlíme.“

„Díky,“ odpověděla Laura a snažila se, aby to znělo sebevědomě. „Když se snažím na věci přijít sama, trvá mi to celou věčnost.“ Říkala si, proč je asi Jack v tomto projektu. Nevypadalo to, že by měl potíže.

„Můžeme jít dovnitř?“ promluvila znovu Kerry. „Seznámíme tě se zbytkem týmu.“

„Máme jít taky?“ zeptala se maminka. „Nebo to máme už nechat na Lauře?“

Laura stiskla její ruku pevněji. Najednou měla strach. Její rodiče už chápali, co zvládne, a co ne. Když odejdou, bude se muset zorientovat sama a navíc se ještě tvářit vesele. Bude to pro ni vážně hodně těžké.

„Musíte si s námi dát alespoň šálek čaje, než odjedete,“ upřesnila Kerry. „A taky musíme vyřídit nějaké papírování. Bezpečnost práce a tak dále.“

Laura si oddechla. Ještě chvilku na to nebude sama. Všichni společně vyrazili pomalu vpřed, až Laura uslyšela, jak někdo otevírá vrzající dveře. Představovala si, co je to asi za budovu, když Jack řekl: „Tohle je stodola. Tady míváme schůze. Je tu taky obchod a kavárna, ve které mají spoustu dortů a tak. Úplně nejlepší jsou jejich sušenky.“

„Jacku, mohl bys Lauře jednu donést?“ navrhla Kerry. „A pro všechny ještě šálek čaje?“

Laura neměla sušenky moc ráda, ale nechtěla být vybíravá, a tak se jen usmívala a kývla hlavou. „To by bylo fajn,“ řekla.

Venku hřálo sluníčko, ale uvnitř ve stodole bylo chladněji. Laura cítila vůni čerstvé kávy, příjemnou vůni dřeva a ještě něčeho, co nedokázala rozpoznat, snad nějakých květin.

„Lauro, tohle je Rory, správce farmy. A tohle je Aša,“ informovala ji Kerry. „Aša je tu také v rámci projektu Naděje, stejně jako ty a Jack.“

„Ahoj, Lauro! Já jsem Aša,“ ozval se veselý hlas.

„Vítej, děvče,“ přidal se Rory. Jeho hlas byl hřejivý a hluboký. „Ujistíme se, že to tu všechno zvládneš.“

Lauřina maminka ji pomalu vedla kupředu. „Tady je sedačka,“ upřesňovala. „Jsi na jejím okraji, tak běž kousek doleva.“

Laura rukou nahmatala okraj sedačky a snažila se přijít na to, kam si sednout. Připadala si dost nesvá a říkala si, kolik očí ji asi teď pozoruje. „Snažím se nespadnout!“ zasmála se. „Doufám, že kdybych padala, tak mě někdo z vás chytí.“

„Jde ti to výborně,“ ujistil ji Roryho hlas.

Pohovka byla velmi měkká, ale čalounění na ní už bylo poměrně drsné na omak a místy potrhané. Lauře bylo jasné, že už je asi hodně stará. Uslyšela zaskřípání dveří a Jackovy kroky.

„Sušenky,“ oznámil.

Přiblížil se k Lauře a potom se na chvíli zarazil. Laura pochopila, že přemýšlí, jak jí je má podat jinak, než vysypat do klína. Natáhla směrem k němu ruku.

„Ehm… díky,“ hlesl Jack, když jí vkládal do ruky talíř, a vypadal u toho poněkud nesvůj.

„Neměla bych děkovat spíš já tobě?“ zeptala se ho s úsměvem.

Slyšela, jak se Aša začala chichotat a potom se zase rychle zarazila, jako by si nebyla jistá, jestli se může smát. Na takové situace si už Laura začínala zvykat. Lidé si nebyli jistí, jestli se k postižené osobě můžou chovat stejně jako k ostatním, aby ji náhodou neurazili. Laura se usmála směrem tam, kde doufala, že Aša sedí.

Kerry začala zapáleně vysvětlovat Lauřiným rodičům, jak to na farmě chodí. „Městská správa nám pořád vyhrožuje, že farmu zavře a postaví tu místo ní byty,“ vysvětlovala. „Ale my se tu držíme zuby nehty, protože to tu místní mají moc rádi. Je to velmi unikátní, mít farmu přímo v centru města.“

„To rozhodně,“ souhlasila Lauřina maminka. „Jsme opravdu moc rádi, že tu Laura může být. Doufám, že vám tu bude moci alespoň s něčím pomoct.“

„Se spoustou věcí,“ odpověděl Rory. „Jen co si dojí svačinu, tak ji zaměstnáme.“

„Přesně tak, Lauro,“ přidala se Kerry. „Mohla bys pomoct Aše s krmením.“

Lauru tím naprosto zaskočili. Pomáhat s krmením! Vždyť se tu ještě vůbec nevyzná. A co vlastně ví o krmení zvířat? Cítila, jak v ní roste panika. Sklonila obličej a hrála si s drobečky na talíři, aby jí ostatní neviděli do tváře.

Konverzace kolem ní zatím plynula dál. Laura pomalu ukusovala sušenku a její rodiče popíjeli čaj.

„Momentálně se rozhodujeme, zda pořídit další kozu,“ vykládala jim Kerry. „Naši dobrovolníci vyrábí kozí sýr, který se v obchodě i kavárně dobře prodává, takže by to asi bylo dobré. Naše kozy si tu na svůj pobyt rozhodně umí vydělat!“

„Čerstvý kozí sýr je výborný,“ zaradoval se tatínek. „Mohli bychom si nějaký koupit s sebou.“

„Určitě,“ odpověděl Rory. „Jack vás zavede do obchodu, že ano, Jacku?“

Laura jejich rozhovor nevnímala. Pořád se snažila zůstat klidná. Tam venku na ni čekala celá farma a ona se tu musela nějak vyznat a navíc se i starat o zvířata. Jak si proboha můžou myslet, že něco takového zvládne?

Najednou ucítila, jak se něco měkkého a chlupatého dotýká jejích nohou. Leknutím celá poskočila. „Ach, co je to?“

„To nic, to je jen Sametka,“ usmála se Aša. „To je naše kočka.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Laura a kočičí důvěra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.