Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Veronika Rubínková

PROKLETÁ A TAJEMNÁ MÍSTA ČECH A MORAVY

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 6809. publikaci

Odpovědná redaktorka Alice Zavadilová
Sazba a grafická úprava Martin Dubský
Formát ePub Štěpán Böhm
Obálka Jan Bartoň
Počet stran 200
První vydání, Praha 2018
Vytiskla tiskárna Tisk Centrum s.r.o.

© Grada Publishing, a.s., 2018
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2018

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-0805-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-0804-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-0647-9 (print)

Stavení Christlhof neboli Pohádka u Čachrova nechvalně proslulo nejen tím, že na něm pobýval masový vrah Ivan Roubal, ale také svou temnou pověstí. Ta mu přisuzuje nejtěžší prokletí z úst čarodějnice, kterou právě kamenoval dav. Je jeho pochmurná historie následkem zlé kletby, nebo jde jen o nepodložené pověry?

Kapitola 1

CHRISTLHOF
aneb
POHÁDKA O POHÁDCE

Příběh první Z VYPRÁVĚNÍ PAMĚTNÍKA

Brečel bych. Přísahám bohu, nikdy jsem nebrečel! Ale teď mi tečou slzy a nejde to nijak zastavit, i když jsem chlap jako hora, to vám povim! Co já všechno už zažil! Takovej klid tady bejval – nikde nikdo, kam oko dohlédlo jenom pole a les. Sice na žrádlo nebylo, ale zas jsme měli dobytek a pašovali, co se dalo. A to se pak prodalo ve Strážově. Však sousedi nás nikdy nenechali ve štychu. Ani tehdy, když Hitler vyhlásil ten protektorát! Riskovali, furt jsem jim to říkal, ale nedali si říct. Ani já ne. To víte, osm hladovejch krků je osm hladovejch krků a já je nějak musel uživit. A tak se tu vesele pašovalo dál, co nám síly stačily. A všichni jsme drželi při sobě, to vám povidám – všichni!

Třeba takovej Jarda, to byl prima kluk. Jednou vedl v noci krávu od nás do Strážova, a co se mu nestane – četník na něj bafnul přímo u města! Co měl chudák dělat? Měl tak nahnáno, že si skoro cvrnknul do gatí! A prej taky že jo, jak mi pozdějc vyprávěl. Chá! Ale tady byli četníci lidi, i když byla válka. Ne jako jinde, tady se lidi nestříleli, ale pomáhali si! Takže Jardovi se ta kráva šprajcla rovnou u cesty a odmítala pochodovat dál. A tak mu ten četník povidá: „Hele, kluku jedna, buď tě rovnou seberu, nebo ti s ní pomůžu.“ Pak mávne rukou a říká: „Ále, víš ty co, to by zas bylo papírování! Na to nemám nervy.“ A pomoh mu s ní až do města! Kdepak pakáž! Dobří lidé tu byli a Strážovští při sobě drželi jako židovská víra! Proto bych teď plakal, až bych skoro i řval: „Kde sakra jste, vy všichni dobří sousedé? Kam jste se poděli?“

„Pantáto, ty kliky taky stojej za zvážení.“

Koukám na souseda, se kterým jsem ještě nedávno handloval dobytek a vejce, jak si drze šroubuje naše nový kliky ze dveří. Dal jsem mu tehdá dobrou cenu, dokonce jsem i dost slevil, protože vim, že má chudák deset dětí. Byl mi tehdá ohromně vděčnej! Jenže ty doby jsou dávno zapomenutý. Čím víc toho dobra člověk vyšle, tím víc to ostatní pokládaj za samozřejmost. Od lidí nemůžete čekat vděk. Scheisse! Teď mi tu šmejdí po baráku, moje žena se krčí v koutě, tiskne k sobě ubrečený děti a vyděšeně sleduje, jak nám vynášej i poslední peřinu z baráku. Pohledem těká z něho na mě, jako bych mohl něco udělat. Jenže co můžu dělat? Jakmile se pohnu, všecky nás tu postřílej jako špačky! Braňte se, když Hitler prohrál válku a naše národnost hovoří svoje. Já to nechtěl. Já ne. I když jsem Němec, vždycky jsem miloval Čechy. A nakonec díru v zadku máme všichni stejnou, ne? Kolik strážovských Židů jsem u nás ukryl? Kolik jsem ukryl partyzánů? Dal jsem dobra, co to šlo. A teď nemám nic. Dokonce i srdce mi puklo. Zbyla mi jen prázdná náruč a jedny starý rozpadlý boty. Ti, se kterýma jsme společně klábosili v krčmě, mě odsud ženou jako psa. Ale proč? Copak já někomu způsobil smrt? Zabil jsem snad někoho? Nezůstal jsem věrný české vlajce i v nejtemnějších dobách? Čert aby to tu všechno vzal! Proklínám tohle stavení. Když nepřineslo štěstí mně, tak ať nikomu!

Příběh druhý BLAIR WITCH PO ČESKU
aneb PROKLETÍ POHÁDKY

Je skoro půlnoc. Skrze sevření mraků probleskuje přiškrcený paprsek měsíce. Co chvíli bude pršet a tady na Šumavě není radno si zahrávat, pomyslí si stařena a odloží košík do trávy. Je skoro půlnoc, hodina škrtičů, šediváků, rusalek a všelijakých potvor, a ty, náno pitomá, tu sbíráš bylinky, jako bys to nemohla udělat v poledne! V duchu si zanadává a pak se pokřižuje. Ví sama nejlíp, že jinak než o půlnoci to nejde. Jednak se o tom píše ve starém bylinkáři, který zdědila po své prabábě, za druhé to na lidi působí daleko přesvědčivěji než nedělní kázání pana faráře.

Mnozí ji mají za čarodějnici. Stejně jako její bábu i prabábu, ale ji to nijak nevzrušuje. Ostatně, proč by mělo? Lidé toho napovídají! Už dávno je zvyklá na zlé jazyky. Kdepak, přílišný pakt s lidmi nikdy nic dobrého nepřinesl. Proto se jim také vyhýbá, jak může. Když někdo přijde s prosbou o pomoc, to je jiná. Pak ráda pomůže. Dělaly to všechny ženy jejího pokolení, co jen pamatovala. Smutné na tom je, že také všechny skončily opuštěné na samotě daleko od vesnice, stejně jako teď ona. Jistě. I ona bývala mladou holkou. A dokonce velice pěknou! Jenomže to už odvál čas.

Znaveně se posadí na pařez a maličko se zasní. Bývaly doby, kdy se tady proháněla veselá a bezstarostná. Usměje se, když jí před očima vytane obraz malého copatého děvčete. Bylo jí sotva šest let, když ji prabába vzala poprvé v noci do lesa na bylinky. S dětskou zvídavostí se pořád na něco vyptávala, až to chudák prabába nevydržela a vlepila jí pohlavek.

„Copak nevíš, že se tady v noci prohánějí různé živly, které není radno upoutat svým křikem?“ zašeptala, jako by se bála, že se spící les skutečně probudí.

Zavrtěla hlavou a z očí jí vyhrkly slzy jako hrachy, protože prabábu pamatovala vždycky jako mírnou usměvavou babičku v šátku, která ji nade vše milovala. „Nebreč, tím ničemu nepomůžeš.“ řekla prabába smířlivěji. A pak se posadila zrovna na tenhle pařez a začala jí vyprávět neuvěřitelné příběhy o všech těch stříbrňácích a šedivácích, co se prohánějí po lesích a škrtí pocestné, o divoké honbě a bludném lovci, který roztrhá všechno, co mu přijde do cesty, o krvelačných světýlkách, co člověka zaživa rozsápají, až se tak bála, že se z toho počurala. Ano, proč by to nepřiznala, počurala se strachy!

Dnes už ví, že to žádné povídačky nejsou, a proto se musí chovat tiše. Jen nasbírá potřebné bylinky, aby se ten nebohý synek mlynářky uzdravil. Je chudinka takový celý neduživý už odmalička a ona nemá srdce jí říct, že bylinky mu život jen prodlouží, ale nezachrání.

Svět je někdy kruté místo a ty nejlepší si pánbůh bere vždycky nejdřív, pomyslela si smutně. Ale co už, život je takový a ona musí splnit svoje poslání. Pomalu se zvedne, uchopí košík a pokračuje v cestě až na mýtinu, kde roste bílý devětsil. Ten tu jeho neduživost aspoň na chvíli otupí. Když se za ní zavře les, je už skoro ráno. Poslední rusalka proběhne přes paseku a zmizí v mlžném oparu, který se válí mezi stromy.

O dva dny později ještě před rozbřeskem bábu něco probudí. Je už stará a nedoslýchá, a tak se chvíli snaží rozeznat zvuky vycházející z jejího dvorku. Je to snad hladová kravka, která už volá po pastvě? Ne, tohle nezní jako bučení, spíš jako štěkot psů. Proboha, jen aby to nebyli vlci! Rychle odhodí peřinu a vklouzne do dřeváků. Popadne zástěru, kterou si uváže jen tak přes noční košili, na hlavu nasadí šátek a doklopýtá celá zmatená k oknu světnice, ze kterého je výhled na celý dvorek. Ne, nejsou to vlci. Je celá popletená. Její dvorek je plný lidí. Mají v rukou louče a křičí směrem k jejímu domku: „Vylez, čarodějnice! Vylez, ty ďábelská babo! Nebo si pro tebe dojdeme.“ Ještě před pár lety by zemřela hrůzou přímo na místě, ale je už stará, má své odžito. A smrti se nebojí. Ještě chvíli poslouchá nadávky, pak si mírně povzdechne a vydá se otevřít své vlastní smrti, o které nepochybuje.

Slunce zrovna vyšlo nad lesy. Topí se ještě v červáncích, které by jindy na obloze vykouzlily překrásnou podívanou. Dnes po ní stékají jako krůpěje krve. Bába skučí bolestí, je celá pobitá. Staré šlachovité ruce má od hlíny, jak se snaží doplazit ke staré bříze, která zde roste od nepaměti, a po čele jí stéká proud potu a krve.

„Za kletbu, kterou jsi přivolala na Strážov a tím způsobila obrovský požár a smrt několika lidí, ti ukládáme trest nejvyšší, ty stará čarodějnice! Ať tě pohltí peklo, ze kterého jsi vzešla!“ Vzduchem letí kámen a zasahuje ji do čela. Zachytí se o kmen břízy a vrávoravě se pokouší postavit. Další rána kamenem ji opět svalí k zemi. Bába nic neříká. Nemá už sílu. Nohy i ruce se jí třesou slabostí, rány na těle už ani necítí.

Stokrát se jim pokoušela vysvětlit, že žádný požár nepřivolala; nikdo ji nechce poslouchat. Jsou příliš rozzlobení, příliš plní nenávisti. Ví, že dav stojící před jejím stavením nechce rozmlouvat, ale lační po její krvi. Mlčí tedy a modlí se za rychlou smrt. Když jim dojdou kameny, vrhnou se na ni a začnou do ní kopat. Až pak ji milosrdný anděl zbaví vědomí. Znova sedí na paloučku se svou prabábou, která jí utírá slzy.

„Nic se neboj holka, nemáš se čeho bát. My jsme zvláštní, já, ty i tvoje bába. A byla i nebožka tvoje máma. Sbíráme bylinky a vaříme z nich lektvary, protože náš úkol je pomáhat. Umíme rozmlouvat s duchy a žijeme v souladu s přírodou, proto nám žádná světýlka ani stříbrňáci neuškodí. Oni poznají, kdo je dobrý a kdo zlý. A vědí, že bez nás by to na tom světě nešlo. Žijeme na zvláštním místě, kde naši předci měli starou svatyni. Víš, tam jak stojí náš domek, tak přesně tam.“

„A co tu ti předci dělali, babičko?“

„Inu, co by! Modlili se a dávali oběti svým bohům!“

„Oběti?“

„No třeba obilí, zrní, občas zařízli nějakého býčka.“

„Ale proč to dělali?“

„Aby je měli bohové rádi a neškodili jim.“ „Cožpak Bůh nemá rád nás všechny i bez obětí?“

Prabába se usmála: „Ale oni našeho Boha neznali,“ řekla a její obraz se rozplynul.

A zase tu byla vřava a ona uprostřed ní. Strašlivá bolest se zmocnila jejích údů a ovládl ji děs.

„Prosím, lidičky!“ zachroptěla.

„Jen zhyň, ty čarodějnice stará!“

Byla to mlynářka, kdo na ni s nenávistí křičel. „Očarovala jsi mi syna, a teď zemřeš!“

Bába zalapá po dechu. Od lidí se nedá nikdy nic dobrého čekat. Ať jim člověk pomáhá sebevíc, vždy za to zaplatí. Tihle lidé si nezaslouží, aby je litovala, když oni sami nemají zdravý úsudek a postrádají soucit! Nezaslouží slitování! Z posledních sil zvedne zkrvavenou ruku a roztřeseným prstem ukáže na dav. Pak vyřkne kletbu tak hrozivou, že všichni úlekem ztichnou:

„Každý, kdo se jen přiblíží do těchto míst, nechť s hrůzou raději uteče!“ začne chraptivým hlasem. „A každý, kdo by se zde pokusil žít a hospodařit, nechť je navždy proklet po celé pokolení! Ať jeho rod vymře po meči i po přeslici. Mužů se zmocní duše mých rozzlobených předků, které tu na ně budou číhat ve zdech mého stavení. Ženy nechť zešílí a stejně tak i jejich děti, které se budou rodit neduživé jako mlynářčin syn! Ničeho tu nebude. Obilí se tu nebude rodit, dobytek onemocní, děti budou umírat a jejich matky zešílí žalem! Tak bude, dokud se tohle místo nerozpadne v prach!“

Když duše odešla z jejího těla, bříza se zachvěla a její kmen se zbarvil do ruda. Bezvládné tělo stařeny se lidem před očima změnilo v troud, který okamžitě vzplál plamenem tak mocným, že se suchem vyprahlá mýtina, na které domek stál, vmžiku ocitla ve výhni. Tak rychle, že lidé sotva stačili utíkat. A ještě jedna zvláštní věc se stala. Ačkoli okolní krajina lehla popelem, bříza, u které domnělá čarodějnice zemřela, zůstala plamenem nedotčená. Ochránila ji krev, kterou bříza ze stařeny vysála. Nad krajinou se setmělo a spustil se prudký liják doprovázený blesky a krupobitím. To právě kletba začala působit.

Příběh stavení Pohádka u Čachrova na Klatovsku je poměrně hodně známý. Nedávno zesnulý sériový vrah Ivan Roubal zde nějaký čas žil a údajně právě tady začal svůj vražedný kolotoč. Jeho sousedem byl totiž jistý František Heppner, který krátce po seznámení s ním zmizel i se svou přítelkyní neznámo kam. Podle nepodložených zvěstí jej měl Roubal zavraždit a pohodit prasatům, která zde choval. Ale tento čin mu nikdy nebyl prokázán, navzdory tomu, že krátce po jejich zmizení začal vesele rozprodávat jejich majetek. Dokonce ani policejní pátrání neodhalilo jakékoli stopy po lidských pozůstatcích na Pohádce ani v jejím okolí. Jelikož už je Roubal po smrti, pravdu se nedozvíme. Usuzovat lze jen z vyprávění pamětníků, kteří ponejvíce hovoří o jeho ledových očích a zvláštní, nepřístupné povaze, a z dopisu (který se mi náhodou dostal do rukou), jejž napsal už z valdické věznice svému příteli, jehož jméno by bylo nepatřičné zmiňovat. V něm si stěžuje nejen na poměry ve věznici, ale i na společnost, ve které je nucen se pohybovat. A také na to, že jej lidé obviňují z činů, které vůbec nespáchal. Je však vidět, že si dal záležet nejen na rukopisu, ale i na tom, aby z textu vyplynula jeho nevina. Zůstává tedy sporné, zda se na Pohádce vraždilo, nebo ne. Často se také hovoří o tom, že dal své oběti sežrat čínským prasatům, která zde choval, ale nálezy policie byly v této oblasti skoupé a našly se jen zvířecí kosti. Někteří záhadologové spekulují, že se Roubal ocitl v sevření temných sil, které zde na Pohádce panují a které ho snad přiměly i vraždit, ale to už je skutečně příběh do science fiction. Roubalovi bylo prokázáno dalších pět vražd, které se odehrály ještě před pobytem na Pohádce, a tak by v zajetí temných sil musel být už mnohem dříve.

Stejně známý a s kletbou přímo související je příběh rodiny Pangerlových, která zde podle pověstí působila dávno před Roubalem, a to údajně na přelomu 16. a 17. století. Tehdy zde prý vyrostly tři domky, z nichž nejmladší byl Christlhof – dnešní Pohádka. Štěstí jim toto bohem zapomenuté místo nepřineslo. Pangerlovi podle legend začali záhy záhadně vymírat, a to dost podivným způsobem – muži se prý povětšinou oběsili, ženy zešílely. Což vedlo k dalším spekulacím o prokletí. Pohádku z tohoto důvodu navštívil už nespočet turistů a lovců duchů, ale nikdo nepřišel s  žádným uspokojivým vysvětlením. Máme tu tedy prokleté stavení, záhadně vymřelou rodinu a ponuré pověsti, které nahání strach ještě dnes. Vítám vás na Pohádce!

I

LEGENDY

Roli babky kořenářky jsem své smyšlené čarodějnici v úvodu nepřidělila náhodou. Čarodějnice, která zde kdysi sídlila, mohla být skutečně jen pouhou bylinkářkou pomáhající lidem v okolí. Ovšem v roce 1828 měl přijít osudný požár, který místní dávali za vinu jejím čárům. Dál už to znáte.

Po internetu koluje v různých obměnách zpráva z dobového tisku, která je přisuzována podání Viléma Kudrličky. Tu se mi však nepodařilo dohledat ani v dobovém tisku, ani v jeho dílech, a proto si myslím, že jde o lidový folklor, který rozhodně z pera Viléma Kudrličky nepochází. Nejprve uvádím dotyčný text, pod ním už jen útržky z různých variací na místní vyprávění.

Údajná citace z dobového tisku:

Když se vydáte směrem na Bradné, západně od této obce narazíte na ,Pohádku‘. Cesta tu náhle končí a zvedá se příkře nahoru. Na konci lesa stála malá, stará a prázdná chatrč, z níž každý strach měl, protože vypadala strašidelně. Jediná vlaštovka zde nehnízdila, jen v noci okolo stavení létal netopýr. Jednoho dne však mělo stavení nového obyvatele. Nastěhovala se sem ošklivá a protivná jedovatá babice, jejíž zuby jako mlýnské kameny vypadaly. Kdo ji jednou potkal, dalšímu setkání raděj se vyhnul. Vypráví se, že kdo se pozdě večer v okolí chatrče objevil, viděl a slyšel podivné věci.

Přes den čarodějnice pomáhala, ale s přibývajícím soumrakem se vše zhoršovalo. Někomu dovedla lásku přičarovat, jinému zas lektvar na lásku nešťastnou uvařila. Dokonce i amulety proti ohni obstarávala. To se také christelhofské čarodějnici stalo osudným.

12. května 1828 byl ve Strážově velký požár, při němž většina stavení lehla popelem. Každý si myslel, že za vše může christelhofská čarodějnice. Lidé se rozhodli, že její vinu potrestají. Došli na Pohádku, čarodějnici z chatrče vyhnali, obstoupili ji a spílali jí, ať se vrátí zpátky do Perkrajchenštajnu a házeli na ni kameny. Zkrvavená čarodějnice obejmula břízu, která u chatrče rostla, a ta vpila její krev. Od těchto dob měla tato bříza krvavě zbarvené dřevo. Její tělo poté hodili do chatrče a tu zbourali.

Na Šumavě je víc záhadných míst. Jedním z nich je samota Pohádka nad Čachrovem, jejíž obyvatelé (muži, ženy, děti) byli po třicetileté válce loupeživými rytíři vyvražděni. Od té doby je prý to místo prokleté.

Poprvé kletba zřejmě udeřila krátce před druhou světovou válkou. Sedlákův nádeník si povšiml zvláštního světla ve sklepě. Šel se tam podívat a prý se tak vyděsil, že službu okamžitě ukončil a raději se z kraje odstěhoval. Pak se kletba ozvala znovu během války. U dvora ležela tehdejší hranice mezi protektorátem a Německem. Říšská policie zde zastřelila pašeráka, když dojednával černý obchod. Jeho přízrak se tam zjevoval ještě po válce, byl spatřen v letech 1946 a 1948.

Poslední hospodáři byli ze statku odsunuti, statek Pohádka měnil majitele. Je velmi zvláštní, že několik z nich tragicky zahynulo. V šedesátých letech se o kletbě začalo znovu hovořit. Vysvětlení podali poslední ze zbylých starousedlíků. Podle pověsti za vším stojí podivínská žena. V 19. století bydlela nedaleko Ostružinového údolí, jen kousek od Pangerlova dvora. Údajně se zabývala černou magií – dovedla přičarovat nemoci, uhranout člověka. Ženino obydlí stávalo v lese, na místě někdejšího pohanského božiště. Tu v roce 1828 obvinili ze zosnování ničivého požáru ve Strážově. Na přilehlé louce prý domnělou čarodějnici zabili. Když umírala, krajinu proklela. V devadesátých letech minulého století budovy statku vlastnil několikanásobný vrah Ivan R. Za své zločiny dostal doživotí. Poté se v ruinách objevovali různí badatelé a byli překvapeni výskytem paranormálních jevů. Posílil snad zločinec svými činy účinnost kletby? Nasytili se démoni zla? Prý ano.[1]

Děsivé příběhy, že? Lidé se zde bojí, přesto je Pohádka frekventovanější než Václavské náměstí. Je však skutečně prokletá, nebo jde jen o hříčku něčí fantazie? Zkusme se na fakta podívat popořadě

II

POŽÁR

12. května 1828 skutečně došlo k obrovskému požáru v nedalekém Strážově. Zmiňuje se o něm nejen Kronika města Strážova,[2] ale i farní kronika.[3]

Podle obou zdrojů mělo jít o strašlivý požár, při kterém lehlo popelem 78 domů, včetně chlévů a stodol. Jeho příčinou prý byla třiačtyřicetiletá Terezie Lasnerová, které se vzňalo na plotně při převařování máslo. Farní kronika hovoří k celému incidentu trochu podrobněji:

Dne 12. května 1828 vyšlehl oheň v Židovské ulici (pozdější Husova ulice) č. 45 U Jouzlů.

Pisatel kroniky v poznámce uvádí, že tam byl vychován, jde o dům jeho rodičů, kteří jej vlastní od roku 1896 a kterému se teď říká „U Kubů“ podle jeho otce a později bratra stejného křestního jména Jakuba Kalivody, který dům po otci nyní vlastní.

Tehdy vyhořelo celkem 78 čísel. Radnice bývala původně v čísle 109. a v roce 1828 vyhořela.

Další poznámka pisatele – jeho babička Marie Jirkovská, roz. Kalivodová (ročník 1843), vyprávěla, že v domě žil žid Jouzl, který zde pálil kořalku. Něco mu vybuchlo a hned to hořelo. Byl velký vítr a přenesl oheň hned K Sukům (č. p. 62) a odsud na Dolní náměstí. A tak začal Strážov hořeti ze tří stran. Pak se pisatel zmiňuje o prvním použití stříkačky zde koupené před dvěma lety Josefem Denkem.

Žid řečený Jouzl byl ve skutečnosti pan Josef Lasner, tedy manžel nešťastné paní Lasnerové. Jestli pálil kořalku, či ne, těžko říct, každopádně oheň vyšel od nich a jako na potvoru se ten den a v tom okamžiku strhla nad Strážovem nevídaná bouře:

Oheň se bleskurychle šířil na všechny strany. Blesk a hrom, vichřice a déšť závodily s mořem plamenů. Zatímco na jedné straně města oheň zuřil, chytalo na straně opačné…

Náměstí hořelo ze tří stran po celou noc. V moři plamenů a oblacích dýmu pobíhal podivočený dobytek, v kolébkách vynesených na rynk zoufale křičely děti. Ten den u lidu ,Soudným dnem‘ byl zván.[4]

Takže požár se ve zmiňovaném datu skutečně udál a muselo jít o otřesnou katastrofu nevídaných rozměrů. Bez zajímavosti není, že v tomto století byl skutečně Strážov snad „prokletý“, protože už v roce 1852 se situace opakuje, dále pak kronika uvádí roky 1881 a 1882. Teprve v dalším století se už požáry vyskytují sporadicky. Proč? Na to jsem se zeptala pana Josefa Kodyma ze Strážova, zasloužilého hasiče a autora mnoha historicky zaměřených článků. Odpověď byla jednoduchá a logická:

Opravované domy již nebyly celodřevěné s doškovými či šindelovými střechami, začaly se stavět zděné štíty a používat tvrdé krytiny. Také se začala hasiči uplatňovat lepší hasební technika a tito byli již lépe organizováni.

Z toho vyplývá, že za mohutnost požárů té doby nemohla (jen) čarodějnice, ale spíše celodřevěná zástavba a shoda špatných okolností. Co je ale zajímavé – Terezie Lasnerová, která požár způsobila, se od té doby propadla do země. Nalézám jen strohé zápisy o její existenci:

Lasner Josef zvaný „Jouzl“ (1772) a Therez (Terezie) nar. 1785. Žid – zemědělec! Hospodaří na pozemcích většinou najatých, 11 dětí. U něho vyšel obrovský požár v roce 1828.[5]

Židovské matriky o Terezii Lasnerové mlčí, jako by ani neexistovala. Ze zápisu matriky zemřelých vyplývá, že Josef Lasner zemřel 26. září 1861 v domě č. p. 45 (tedy ten samý dům, odkud vyšel požár) na tuberkulózu – v té době je už veden jako vdovec. Zemědělství, řemeslu nebo vojenství se v té době mohli věnovat druho- a vícerození Židé, kteří tím získali právo na ženitbu. (Ženit se podle židovských pravidel směli jen prvorození.) Byl to prý takový pokus rakouské vlády přimět Židy, aby se věnovali i něčemu jinému než jen obchodu. Dá se tedy předpokládat, že to byl i případ Josefa Lasnera, pravděpodobně tedy již několikátého potomka téhož rodu, a snad proto není jeho manželka zmíněna ani na jeho náhrobním kameni (mimochodem, zde je jeho úmrtí datováno o rok později než v matrice).

Co se stalo po osudném požáru? Byla skutečně ukamenována nějaká žena? Vzhledem k postoji tehdejšího obyvatelstva k Židům bychom mohli spekulovat o tom, že legenda o čarodějnici se možná opírá o skutečné události.

Druhý den po požáru, tedy 13. května 1828, vydává Krajský úřad v Klatovech oběžník č. 4186 s německým provoláním ku pomoci pohořelým. Píše, že při požáru byly okradeny tři rodiny – ale ani slovem nezmiňuje, jak byl potrestán viník požáru. Pakliže by došlo k lynči viníka, tedy Terezie Lasnerové, o němž by ale neexistoval žádný záznam, pravděpodobně by to zavdalo příčinu ke vzniku legendy o čarodějnici. Problémem však je, že se o této legendě nevědělo ani v roce 1945. To víme z nezpochybnitelného zdroje, tedy přímo od rodiny Pangerlových.

III

ČARODĚJNICE

… čarodějnici z chatrče vyhnali, obstoupili ji a spílali jí, ať se vrátí zpátky do Perkrajchenštajnu…

Perkrajchenštajn bude pravděpodobně počeštělý název pro Kašperské Hory – staročesky zvané Pergreichenssteinské Hory (později Bergreichenstein nebo Reichenstein). Můžeme se tedy právem domnívat, že čarodějnice pocházela právě odsud. Podle legendy sem měla přijít teprve nedávno. Obsadit takový dům někde v lese, navíc jako osamělá stará žena, nebylo přece jen tak. Stejně jako ukamenování, ani takováto věc by se jistě v té době neobešla bez povšimnutí. Navíc by zcela nepochybně celou událost řešil soud. Jenomže dobový tisk i kroniky mlčí. Nepřímou zprávu nám podává jen Kronika města Strážov:

Písemných památek upomínajících na činnost hrdelního soudu ve Strážově se nám nedochovalo žádných. Staly se obětí katastrofálních požárů, které ve Strážově 1828 a 1857 zuřily.

Nezbylo tedy než prověřit matriky zemřelých z roku, kdy měla zemřít i domnělá čarodějnice – a to pro jistotu rovnou ze všech okolních obcí. Hledala jsem ženy starší čtyřiceti let. Avšak ani v  Christlhofu, ani v  Hynkovicích, ani v  jiné z  okolních obcí (Chřepice, Bradné, Brtí, Božtěšice, Lukavice, Krotějov, Viteň, Opálka, Kozí) nebylo v  daném roce zaznamenáno žádné úmrtí ženy nad čtyřicet let. Přesto se o tajemné ženě rozepisují dnešní média. Některá hovoří o poměrně nedávném zjevení čarodějnice jistému turistovi z Plzně, který ji v místě spatřil coby starou babku kořenářku. A městská legenda neboli „urban legend“ je na světě!

Legenda by však mohla mít inspiraci v jiných událostech. Hodně se psalo o vraždě na Prenetu, kterou spáchal jistý kněz roku 1765. To byla věc v té době neslýchaná. Nejmenovaný kněz (objevují se zde pouze iniciály J. J.) navštívil místního poustevníka – taktéž kněze, Ondřeje Vebera, jemuž v noci ukradl tzv. palaš (sečná zbraň) a ubil ho k smrti. To všechno pro jedny starodávné hodinky… Aby vrah svůj čin zastřel, celou poustevnu zapálil. Byl však dopaden a hrdelní soud mu uložil trest smrti. Při převozu k  výslechu ale kněz uprchl do jezuitského kostela. To bylo chytré, protože podle tehdejších regulí uprchlík, který se ukrýval v kostele, nesměl být vydán katu. Jenomže ani jezuité nechtěli mít s vrahem nic společného, a tak kněz stejně doputoval ke spravedlnosti. 10. května 1765 vraha zašili do vepřové kůže, vyvlekli na popraviště, kde jej kat rukama uškrtil. Jeho mrtvolu pak spálili.

A víte, kde leželo ono stavení? Osm kilometrů odsud. Tedy jen kousek od Pohádky…

Pokud ovšem budoucí pověst neinspiroval právě tento příběh, máme ještě další indicie. Podle legend měla dotyčná žít nedaleko Christlhofu, v Ostružinovém údolí. Jelikož tento název nikdo z místních nezná, ale zato tudy protékala řeka Pstružná, dnes nazývaná Ostružná, dá se usuzovat, že autor měl na mysli údolí Ostružné, které leží na druhé straně od Pohádky. Přesně tam, co leží Rajský mlýn, kde se v roce 1925 odehrála další násilná vražda. Jenomže je to dost daleko na to, aby se to přímo dotýkalo Pohádky. Pokud by stařena skutečně žila hned u Christlhofu, nejlépe by tomu odpovídalo stavení, ve kterém býval tzv. vejminek. Stálo hned u cesty, kousek za Pohádkou směrem k  Mladoticím, a dodnes jsou zde patrné jeho rozvaliny. Ani tady ale k žádnému mordu staré ženy nedošlo.

Fantazii lidí dráždí železný kříž stojící před Pohádkou. Přikládají mu až nadpřirozený význam. Pangerlovi byli velmi zbožní lidé, což potvrzuje i místní farář František Blahovec ve svém zápisu ve farní kronice:

Dne 15. července 1894 světil jsem ve své osadě šestý kříž, a to na Christlhof, za svého dosud šestiletého pobytu. … zřejmý to důkaz, že náš lid jest dobrý a zbožný a jest přesvědčen, má-li postavení jeho zlepšiti, že musíme předem nábožnost, mravnost, kázeň, počestnost a spořivost pěstovati.

Spekulace, že by zde rodina nechala postavit kříž na nějaké „odkletí“, bych vyloučila. Zdaleka nešlo o jediný kříž svěcený na některé samotě. Tento postup se běžně používal i na jiných odlehlých samotách.

Dále se v legendě hovoří o starém pohřebišti, na kterém měl domek domnělé čarodějnice stát. Jediné místní archeologické nálezy byly podle strážovské kroniky učiněny  v obci Bezděkov u vísky Opálka a u Panského mlýna na pozemku rolníka Václava Souška. Šlo o pravěké hliněné nádoby, kamennou sekeru, dýku, škrabadlo na vydělávání kůží a prý i jiné nástroje záhadného účelu. Majitel pozemku ohlásil nález až pozdě, a tak byla většina věcí rozkradena. Opálka a Bezděkov však leží na druhou stranu od Strážova než Pohádka. Křižíkova kronika sice nevylučuje jiné jámy, ve kterých by mohly být zakopány pravěké předměty, ale vylučuje jakékoli osídlení v okolí Strážova, tedy i svatyně. Stejně tak Miloslav Slabina (archeolog) v publikaci Keltové na Šumavě a ještě před ním archeologický sborník Památky archeologické a místopisné, vydané od archeologického sboru Musea království Českého nákladem Matice české z roku 1855. Tedy ani tato indicie se na pravdě nezakládá.

Jenomže na Pohádce měla vymřít rodina, která ji postavila. Anebo to bylo všechno jinak?

IV

HISTORIE STATKU
A ZÁHADA RODU PANGERLŮ

Rodina Pangerlových měla podle legendy Pohádku postavit nedaleko místa, kde žila zmiňovaná čarodějnice. Někdy se tvrdí, že přímo na základech jejího domu. A prokletí se jich mělo dotknout nejvíce. Muži se oběsili, ženy zešílely. Podle různých povídaček měla jedna z nich odejít i s dětmi do lesa a už se nevrátit. Nádherně ji vypodobnil Hanz Watzlik v Böhmerwald – Sagen.[6] Příběh je ale situován na Adlerovu Huť (Prachaticko) a vypráví o úplně jiné ženě – selce čarodějnici, která znala mnohé způsoby, jak pomoci lidem či ovládat počasí. Po smrti svého muže ho nechala řádně pohřbít a odešla i s dětmi do lesa, odkud se již nikdy nevrátila. Jde o pověst romantickou, nikoli horor, a žena zde figuruje spíš jako lesní žínka než nějaká šílená osobnost.

Jiný příběh zase vypráví o synovi, který se vrátil domů z války a byl před Pohádkou zastřelen. (Ten je pravdivý, šlo o šestnáctiletého Luise Pangerla, též Pankelbauera, z Pohádky, vojína Luftschutzu, jenž se vracel spolu s Wenzlem Denkem z Kühberku domů a pod Čachrovem je zastřelili partyzáni čachrovské Rudé gardy. Dokonce se našel i ešus s jeho iniciálami.) Poslední majitelka prý v domě trpěla nočními můrami a raději se odsud odstěhovala.[7] Další z Pangerlových se zde měl oběsit. (Šlo o Petra „Pejdu“ Pangerla z Hynkovic, dnes zaniklé vesnice, který neunesl tíhu odsunu, ale oběsil se až v  Německu.) Legend kolem tohoto rodu je tedy poměrně dost. Jestliže však čarodějnice Pohádku proklela až v roce 1828 (tedy po požáru Strážova, jak praví legenda), nemohli být Pangerlovi prokletí, protože ji údajně postavili už o dvě stě let dříve. Pravdou je, že historie stavení je poněkud jiná a docela mlhavá. Pro ty, kteří by se raději vrátili zpět k  záhadě, jsem stať o historii Pohádky označila tak, aby ji mohli snadno přeskočit.

ZAČÁTEK PŘÍBĚHU STAVENÍ

K úplnému začátku Christlhofu je v  první řadě třeba říct, že jej prokazatelně nepostavila rodina Pangerlových. Dříve se nemovitosti pojmenovávaly podle jejich zakladatelů a názvy pak zůstávaly i po příchodu jiných majitelů. Nabízí se tedy uvažovat o nějakém Christlovi, který dvůr založil. A skutečně:

V roce 1565 přišla do končin Královského hvozdu komise, aby zjistila možnosti intenzivnějšího využití královských lesů. Prenet a Plošina, v jejímž sedle se nedávno usadil der alte Bader Christel z Hojsovy Stráže, patřily ke Královskému hvozdu, údolí mezi nimi ovládal Vilém Vrábský Tluksa z Vrábí. A komise měla najít důkazy, že je ovládá neprávem. Již za pána z Předenic prý staří lidé prohlašovali, že tudy šla odedávna hranice přes hory, zatímco pan Vrábský, či spíše jeho předchůdci, si průchod znamenitě rozšířili na úkor království. Komise se vydala přes Zelenou Lhotu a svah Prenetu do Děpoltic, kde chtěli navštívit místního sedláka, který prý znal tři mezníky vedoucí od Krieselbauera (správně Christlbauera, tedy stavitele Christlova dvora, který ještě spadal do hvozdu) dolů do údolí. Sedlák byl bohužel v Klatovech, a proto komise hledala sama.

Jeden mezník našla před Oldřichovicemi, o dalších se domnívala, že vedly nahoru až ke Christlovu dvoru. Proto tedy vznikly zápisy, které nám odhalují přítomnost stavitele Christlhofu, Badera Christla, anebo snad Christla Badera (není jasné, zda označení Bader znamená jméno, nebo profesi – pozn. aut.).[8] Pan Holý píše:

Mezi dlužníky M. Pammera se uvádí: Der alte Bader Christel, der von der Eisenstrassen gegen Janowitz gezogen“ (snad: Starý Bader, nebo lazebník, Christel, který přišel od Železné Rudy proti Janovicím – pozn. aut.).

Lze se tedy právem domnívat, že se jedná Christla, který postavil dvůr v sedle hory dnes zvané Plošina a dal mu jméno. Komise snad jeho dluh zaznamenala proto, že měl dluhy a území mu mohlo být zabaveno. Ale to je jen domněnka.[9]

Tento velmi vysoko položený dvůr (přes 900 m nad mořem) se zaniklým zámkem býval sídlem zemanského rodu Kristlů, po nichž dostal jméno dvůr (Kristlhof) i vrch (Kristlberg). Kristlové byli svobodní sedláci, poddaní jen králi. Odtud jejich jméno „Králováci“, něm. Königschen. Úkolem jejich bylo střežiti šumavské výšiny od Všerub po Vimperk.[10]

Že jde o Pohádku, není pochyb, poloha i nedaleký Christlberg odpovídají. Ale zámek? Ten bych na Pohádce nečekala. Snad se jednalo o veliký statek, který byl zámkem nazýván podobně, jako je tomu třeba v případě Pustiny u Dobré Vody.

Podle zápisu komise se dvůr nazývá Krieselbauer. I okolní čeští obyvatelé, včetně pana Berana, nejstaršího občana Strážova (95 let), jej tak dosud jmenují.

V urbáři z roku 1617 je uveden už jediný Christl (Heinzl na č. urb. 5), jeho umístění v urbáři však poloze Christlova dvora už neodpovídá. Nejspíše bychom zde mohli umístit stavení 1617 (podle urbáře z roku 1617–22) – Hans Aschenbrenner a 1630 – Paul Wohlgemut (urbář 1617–19), neboť je to uvedeno hned za osadníkem ze Svinné a i platem 3 kopy ročně by mohlo Christlovu dvoru odpovídat. Podle berní ruly patřil mezi sedláky později osedlé na Christlově dvoře jistý Matthes Denk. Ten roku 1669 prodává třetinu Christlhofu Christophu Denkovi (SoA Plzeň, pob. Klatovy, Velkostatek Bystřice nad Úhlavou, Poz. kniha Nýrsko 91, fol.10).[11]

Pan Vladimír Holý, který napsal zmíněnou knihu Královský hvozd na Šumavě před třicetiletou válkou, je zdatný historik, a tak se mu podařilo propojit i jednotlivé indicie v urbářích, kterým normální smrtelník nikdy neporozumí. Došel tedy k tomu, že Pohádka (č. p. 34) ležela v minulosti v sousedství č. p. 65, u Christlgirglu, kde hospodařila rodina Denkova, která má v tomto kraji dodnes potomky. V dobách, kdy dvůr vlastnila, vypukla třicetiletá válka, která měla na tento kraj nesmírný dopad.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prokletá a tajemná místa Čech a Moravy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.