Můj syn není
Rain Man

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.edika.cz

www.albatrosmedia.cz

John Williams

Můj syn není Rain Man – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kniha je věnovaná památce Connora Sparrowhawka.

Nechť je Tvůj odkaz ukazatelem správného směru dnešní mladé generaci.

Ať je Ti země lehká, Connore.

Chtěl bych s Tebou dvakrát procestovat svět.

Jednou, abych ho viděl.

A podruhé, abych ho viděl Tvýma očima.

— autor neznámý

ÚVOD

Můj syn je zázrak. Je to můj zázrak. I přes veškeré obtíže, nebo možná právě díky nim, je nejlepší na světě. I kdybyste nasbírali všechny diamanty v Minecraftu, nezískali byste takový poklad, jakým je on. Ale samozřejmě vím, že to vidím ze svého pohledu. Jen bych si přál, aby mu lidé dali šanci. Aby se povznesli nad některé zdánlivě podivné rysy, nedostatky nebo výbuchy. Aby nad tím mávli rukou a uviděli toho úžasného kluka, který někde uvnitř čeká, až bude moci zazářit. Právě z toho důvodu jsem chtěl povědět náš příběh. Velmi často oslavujeme handicap, je-li v tom zahrnuta určitá dovednost. Například paralympiáda zdůrazňuje schopnost a nadání sportovců. Ale někdy přece stačí jen to, že „jsme“. A to je něco, co neslavíme dost často. Tu krásu, která se většinou objeví v maličkostech každodenního života. A přesně o tom chci, aby to celé bylo – o oslavě každodenního života, o „bytí“.

Z BLOGU MŮJ SYN NENÍ RAIN MAN

Byl podzim roku 2011 a já jsem měl vystupovat jako stand-up komik na jednom firemním večírku v Londýně. Z pohledu komika jsou pro mě podobná vystoupení obzvlášť těžká, neboť je v místnosti plno lidí, kteří tam vlastně ani nechtějí být – s výjimkou té jedné osoby, která to celé musela zorganizovat. Zbytek davu je spíš nadšený z otevřeného účtu na baru a nemá zrovna náladu poslouchat baviče. Já byl tehdy nováček, statný devětatřicátník, nepříliš zběhlý v tom, kterým vystoupením se vyhnout, natož abych poznal rozdíl mezi vstřícným a uzavřeným publikem. Někdo mi tehdy chtěl zaplatit za to, abych vystoupil na pódiu a pověděl pár vtípků. Úplná paráda. Dneska vám ale povím, jak naivní to byla představa.

Pokaždé, když jsem stanul na pódiu, chtěl jsem vykládat o své rodině. Ostatní komici to dělali taky; pro mnohé z nich byly jejich žena, děti a úskalí každodenního života hlavním tématem večera. Věděl jsem, že je můj osobní život odlišný i proto, že jsme v té době byli se ženou pár let odloučeni. Ale to přece neznamená, že bych to nemohl sdílet s publikem, že? Nebo ano?

Komik, který vystoupil přede mnou, sklidil velký úspěch. Povídky o jeho ječících dětech v supermarketu a ženě, která mu nerozumí, pobavily celé publikum. Pak byla řada na mně. Začal jsem starými příběhy, o kterých jsem věděl, že zaberou. Za svůj první vtípek jsem sklidil potlesk; náznak toho, že jsem na publikum zapůsobil. Lidi vypadali v pohodě, a tak jsem se rozhodl vyrukovat s dalšími příběhy.

„Jsem svobodný otec,“ začal jsem sebevědomě, „což znamená, že vám teď připadám sympatičtější než před dvaceti vteřinami.“ Ozval se jednohlasný smích, ale když nad tím tak uvažuji, zpětně mi moje vystoupení rozhodně nepřipadá jako vystoupení roku. I když, abyste to posoudili, to byste tam asi museli být.

„Jak je to možné?“ pokračoval jsem, zatímco mi prudké světlo reflektorů svítilo do obličeje. „Jak to, že když zmíním, že jsem svobodný otec, tak jsem pro spoustu z vás hrdina? A svobodné matky? Ty v našich očích pouze zneužívají systém, ale my tátové, my jsme hrdinové! Příští rok se o své hrdinství utkám s válečným veteránem a uvidíme, kdo vyhraje hrdinu roku!“

Publikum bylo výborné. Trošku jsem se oklepal a vesele pokračoval dál s příběhy o mém synovi, o vylomeninách, které provádí a které mě občas přivádějí k šílenství. V jejich smíchu, jenž zaplnil každý kout místnosti, jsem poznal, že ví, o čem mluvím. Bude to asi znít povrchně, ale zahřálo mě to u srdce. Cítil jsem se dobře a rozhodl se, že jim o svém životě povím trochu víc.

„Můj syn,“ řekl jsem po dalším příběhu, jenž opět sklidil salvu smíchu, „je autista.“

Ticho. Po místnosti se rozhostilo hrobové ticho. Vše, co bylo řečeno, jako by nebylo. Dvě stě lidí na mě prostě jen zíralo. Komik jim zkazil večer. Z jejich obličejů se dalo vyčíst jediné: „Máme se tu dnes večer bavit, tak proč nám to vykládáš?“ Zaplatili mi, abych hosty bavil dvacet minut; zvládl jsem sedm. Ani jsem se nedostal k části o dětské mozkové obrně. Odešel jsem z pódia. Zničený a zlomený. Nejenže zavrhli mě jakožto baviče, ale zavrhli i mého syna. Jak jsem odcházel zadním vchodem, slyšel jsem dalšího komika, jak vykládá o svých večerech s dětmi, a publikum se zase smálo. Nasedl jsem na vlak a jel domů. Každou stanici se mé emoce měnily; nejprve jsem byl nepříčetný, ke konci mě však přepadl hluboký smutek.

Rád bych vám řekl, že jsem se z toho vyspal, ale trvalo několik nocí, ve kterých jsem si přehrával každičký moment svého vystoupení, až jsem to nakonec vzdal. Krátce na to jsem zrušil všechna další vystoupení. (Což zní zbytečně dramaticky s ohledem na fakt, že jsem měl jen šest pozvánek v diáři. Zdaleka jsem ještě nebyl připravený uvádět televizní show v hlavním vysílacím čase, jestli mi jako rozumíte.) Když jsem nemohl najít způsob, jak mluvit o tom nejdůležitějším v mém životě, tak jsem nechtěl mluvit o ničem. Ale přece musel existovat nějaký způsob. Prostě jsem ho musel najít, abych o nás dvou mohl povyprávět světu. I přes synovu diagnózu, nebo možná právě díky ní, je můj svět naplněn radostí a smíchem. To je vše, čeho bych chtěl v životě dosáhnout. Doteď musel syn čelit diskriminaci na každém kroku. Kdybych jen našel způsob, jak ho lidem přiblížit! Možná by se to mohlo změnit.

A tak jsem v roce 2012, skoro rok po onom firemním večírku a po oslavě synových desátých narozenin, začal o synovi psát blog. V něm ho nazývám prostě jen „mým synem“ – hlavně proto, abych ho zbavil rozpaků, ale také proto, že on sám chce být takto označován. O několik měsíců později jsem už o nás dvou začal sestavovat zábavní show. Říkal jsem si, že když budou lidé předem znát obsah, budou jí možná více otevřeni. Žádné možná se ale nekonalo. Lidé si četli náš blog a přišli i na show. Přišlo jich opravdu hodně. A smáli se. V určitém smyslu tím sdíleli naši radost. Zdálo se, že mého chlapce pochopili a přijali ho víc, než jsem kdy doufal.

Tato kniha je jen další částí procesu – další příležitost sdílet radosti a strasti našeho každodenního života. Nechci, aby to byl příběh o autismu. Chci, aby to byl příběh o malém chlapci, který je autista – a to je rozdíl. Bude pro nás navždy víc než jeho diagnóza. Je toho tolik, co bych vám rád povyprávěl. Především bych chtěl, aby mé vyprávění pokrylo jeho úžasnou povahu. Chtěl bych, aby to bylo o sounáležitosti, o otcích a synech, o střípcích našeho dětství, o rozsvěcování světel, když se v noci příšery plíží po pokoji, a o tom, jak soustředění se jen na to špatné může způsobit, že přehlédneme to dobré a správné. Chci, aby to bylo o smíchu, o hodně smíchu. O takovém smíchu, až vás z toho rozbolí břicho, o emocích, které se dostaví ve vlnách, až úplně odezní a vám na tváři zůstanou jen slzy a v hlavě vzpomínky. Chtěl bych, aby to bylo o lásce. O spoustě lásky. O hledání, dobrodružství, o rytířích a saních, o hrdinech; o vítězství pro každého malého chlapce na tomto světě.

A hlavně bych chtěl, aby tato kniha patřila Tobě, synu, až tu jednoho dne nebudu. I když jsme poslední měsíce spolu sdíleli hodně, doufám, že si jednoho dne sedneš do křesla, nalistuješ první stránku tohoto příběhu a přečteš jej od začátku do konce. Ty víš, že Tě mám rád, drahý synu.

Tohle je náš příběh.

Kapitola první

Bez tebe mi už není do smíchu

Dnes by můj táta oslavil své sedmdesáté sedmé narozeniny. Nedovedu si představit, že by se ten velký a silný muž z mého dětství dožil tak požehnaného věku. Ještě nepředstavitelnější je ovšem skutečnost, že před třiadvaceti lety nás jeho síla a humor navždy opustily.

Často si představuji, jak by táta asi reagoval na náš svět, kdyby se na hodinu vrátil. Co by řekl na mimozemšťany? Na internet? Na celodenní televizní vysílání? Na místo, kde jsme bydleli a kde teď stojí křižovatka? Ze všeho nejvíc by mě ale zajímalo, co by řekl na svého vnuka. Vím, že by ho miloval nadevše, ale rozuměl by mu? Možná by ani nevěděl, jak se autismus píše, natož aby pochopil jeho úskalí.

Nejtěžší je sžít se se skutečností, že dva lidé, kteří mají na můj život největší vliv, se nikdy nepotkají. Už když se můj syn narodil, bylo mi líto, že nikdy nepozná dědu. Nikdy nezažije, jaké to je, když ho na ramena zvedne skoro stoosmdesáticentimetrový obr s nagelovanou hlavou, vonící po Old Spice a cigaretách Silk Cut. Jednoho dne mi ale došlo, že nás jeho děda nikdy opravdu neopustil, i když se ti dva osobně nikdy nepotkali.

Synu, víš, jak táta vždycky zatroubí na klakson, zamává na kolemjdoucí a čeká, kdo mu zamává zpět? To má od dědy. Pamatuješ, jak ti táta říkal, že ta jizva po očkování proti tuberkulóze je střelné zranění z války? I to má od dědy. To hvízdání, poslouchání Franka Sinatry, poděkování, když se zvedáš od jídelního stolu, to taky pochytil od něj. Čím víc nad tím tak přemýšlím, tím víc ve mně sílí pocit, že je pořád mezi námi.

Z BLOGU MŮJ SYN NENÍ RAIN MAN

Cítím nutkání začít svůj příběh narozením syna, jako by svět začal fungovat až s ním a vše, co se událo předtím, byla jen náhoda. Pravda ale je, že tenhle příběh začal ještě dřív, než jsme o dítěti vůbec začali uvažovat. Dřív, než jsem udělal svůj první krok, dřív, než si vůbec někdo z rodiny Williamsových dokázal představit, že se jeho potomstvo ze severozápadu Anglie jednou usadí na jihu, v Londýně. Zrovna v Londýně.

Ten příběh začíná tebou, táto.

Z raného dětství nemám na otce mnoho vzpomínek. Popravdě s námi netrávil mnoho času. Mámina strana rodiny provozovala cateringovou firmu a jako odměnu za to, že si táta mámu vzal, v ní mohl šest dnů a nocí v týdnu pracovat a dělat cateringy pro klubové akce, svatby, pohřby a každou příležitost mezi tím. Nedá se říct, že by jeho práce nebyla rozmanitá. Pomáhal jsem mu od svých třinácti za pěknou sumičku 150 korun týdně. Jeden večer pořádali recepci na radnici, další den pak tradiční večeři pro pánský klub, kde na pódiu tančily ženské nahoře bez. Tehdy jsem tu práci považoval za nejlepší na světě.

Je pár věcí, co mi tátu vždycky připomenou: Pohled na ty malé hnědé výplatnice, které se dají pořídit v papíráku a které se každý čtvrtek záhadným způsobem objevovaly za mými starožitnými hodinami; řev Forda Transita, jehož navedl do dvora až příliš unavený řidič, kterému už nezbývalo sil na zařazení správné rychlosti; zvuk plynového topidla, které táta v zimě zapnul, hned jak ráno vstal. Všechny tyhle drobnosti znamenaly jednu věc: Táta je doma.

I když je hrozné popsat někoho podobným způsobem, pamatuju si, že nebýval právě nejchytřejší. Respektive vzpomínám si, jak nám pyšně oznámil, že se dostal na gymnázium. No, vzhledem k tomu, že nám taky vykládal, jak tancoval se Sammy Davisem Jr. a chodil s Tinou Turnerovou, bral bych to s rezervou. Býval však rozeným bavičem a showmanem. Klukem, který nikdy nevyrostl. Kdyby v televizi někdy hledali někoho, kdo by v zábavné show pohvizdoval melodii od Johnnyho Mattise, zatímco by diváka poučoval o důležitosti čištění bot, neváhal bych a doporučil jim tátu. Úplně ho slyším: „Přátelé, hlavně nezapomeňte na podpatek. Lenochy zaručeně poznáte podle toho, že vyčistí jen špičky a paty nechají být.“ Jestli jsem ale za ta léta něco pochytil, tak právě onu skutečnost, že tátové, co nikdy nevyrostou, nebývají nejlepšími manžely.

Byl jsem jedním ze čtyř kluků, ale s tátou měla máma kluků pět. Muselo být pro ni těžké nás vychovávat a u toho sledovat, jak jsme bývali nadšeni, kdykoliv měl táta volný večer. Pan Vtipálek je zpátky doma.

Pamatuju si, jak s námi jednou rodiče vyrazili na celodenní výlet, to mi bylo asi devět. Jeli jsme do zábavního parku Alton Towers. Bylo to tak dávno, že se většina tamních atrakcí omezovala na jednoduché houpačky a kolotoče. Myslím, že skluzavky zprovoznili až o rok později. Bylo to tak dávno, že místo abychom platili u vchodu do parku (což by znamenalo stát ve frontě skoro celý den), platili jsme při vjezdu na parkoviště. V budce seděla paní, která vždycky spočítala počet hlav v autě – čtyři děti, dva dospělí – zaplatili jsme a teprve pak mohli vjet na parkoviště.

Dodnes si vzpomínám, jak sjel táta na sjezdu M6 v našem věrném Nissanu Bluebird z dálnice a zastavil na asi šest mil vzdáleném odstavném parkovišti. Žertovali jsme o takových chvílích, stejně jako o možnosti utéct bez placení z restaurace poté, co servírka donese účet. Nikdy jsme si ale nemysleli, že by něco takového skutečně udělal. Když však sáhl dolů pod sedadlo řidiče a zatáhl za páku, zvuk otevírajícího se kufru potvrdil naše nejhorší obavy.

„Věříte svému tátovi, ne?“ Tři jsme si vlezli do kufru jako ovce na porážku. Neviděli jsme v tom rozdíl. Ještě nás zakryl dekou se slovy: „To je, kluci, jen pro případ, že by prováděli náhodné kontroly.“ Pak zabouchl kufr a pokračoval oněch šest mil do Alton Towers. Zastavil u budky a paní spočítala členy rodiny – dva dospělí a jedno dítě. Táta tedy povinně zaplatil a zaparkoval na nejvzdálenějším místě.

Nezapomenu na ten moment, kdy táta otevřel kufr, vidím to, jako by to bylo včera. Zamžoural jsem očima, neboť mě denní světlo praštilo do očí a cítil jsem, jak halucinace z výfukových plynů pomalu mizí. Pamatuju si, jak se na nás křenil jeho velký obličej. Tvářil se, jako by svou rodinu právě propašoval přes Pásmo Gazy. „Sláva mladým mužům, chlapci,“ usmíval se, „sláva mladým mužům!“

Bylo mi devatenáct, když nás jeho nezkrotný duch navždy opustil. Býval nemocný téměř po celou dobu mé puberty; léta kouření a pití si vybíraly svou daň. Nejdřív to bylo nemocné srdce, později rakovina. Vrátil se, aby umřel doma. To bylo jeho poslední přání: „Abych uvedl do pořádku všechny své záležitosti.“ Ano, myslím, že tak to podal.

Ve skutečnosti to znamenalo přiznání mámě, že ve špajzu vypil všechnu vodku a nahradil ji vodou, aby to nepoznala, a přemlouvání faráře, aby si na jeho pohřbu „odpustil ty morbidní sračky“. Rád bych vám pověděl, že poslední dny jeho života byly hlubokomyslné, že se snažil napravit chyby, kterých se za svého života dopustil, stejně tak jako to vídáme ve filmech. Ve skutečnosti byly ale děsivé, protože množství morfia nikdy nebylo dostačující a jeho nezkrotný duch se zuřivě pral s utichajícím životem. Nakonec, odešel, uprostřed noci, když všichni spali...

Když to tak po sobě čtu, připadá mi zvláštní začínat knihu shrnutím života a smrti člověka. Můj táta ale musí být v první kapitole. Vždyť jeho smysl pro humor a hravost protínají můj život skrznaskrz. On ze mě udělal otce, jakým dnes jsem. Coby děti své rodiče nevnímáme jako živoucí, dýchající bytosti. Považujeme je za nezdolné. Naučil mě, že opravdoví hrdinové žijí mezi námi. Když jsem se ale o pár let později ohlédl zpět, uvědomil jsem si, že i on o sobě pochyboval. Nikdy se nepovažoval za dost chytrého a dost dobrého.

Nemám paměť na data; narozeniny, výročí – většinou mi splývají. Nepovím vám, kde jsem byl, když zabili Johna Lennona, nebo kdo vyhrál Světový pohár v roce 2002. Ale zajisté vám můžu zcela spolehlivě říct dvě data, která mi změnila život: 16. října 1991 jsem dal tátovi naposled dobrou noc. A o 3 825 dní později, 6. dubna 2002, jsem poprvé pozdravil svého syna. Tyto dvě osoby utváří můj život, ale nikdy se nepotkají. Jsou spojeny pouze mou matnou pamětí a sklonem k přibírání na váze, neboť geny jsou geny.

Byl jsi výborný, táto. Byl jsi opravdu výborný…

Kapitola druhá

Sni dál

Na světě žije přes sedm miliard lidí a šance na to, že se dva lidé spojí, aby stvořili další život … může znamenat jen to, že z toho nevznikne nic jiného než další jedinečná bytost. I po tolika letech si dodnes pamatuju na den, kdy se narodil. Deset prstů na rukou. Deset na nohou. Vyhráli jsme jackpot. Velikonoční zajíc, Santa a Zoubková víla oné noci dorazili k nám a ulice nebyly vydlážděny jen zlatem, ale také diamanty a smaragdy. Na noční obloze byly tisíce hvězd, ale žádná z nich nezářila tak jasně jako náš malý chlapec. Táta má s tebou velké plány, chlapče.

Z BLOGU MŮJ SYN NENÍ RAIN MAN

Slýchával jsem o autorech, kteří se v polovině knihy zasekli a nějakou dobu nevěděli, jak s ní pokračovat. Ale než se tak stalo, byli určitě dál než v druhém odstavci druhé kapitoly. Zvlášť, když první kapitolu zkopírovali ze svého blogu.

Rozhodl jsem se, že si o víkendu vyjedu na výlet a budu pokračovat v psaní. Představoval jsem si Aghatu Christie, jak sedí u krbu v malém útulném hostinci, popíjí horký punč a nápady se jí samy promítají na papír. Ukázalo se ale, že takový hostinec s krbem by byl poněkud mimo můj rozpočet, a tak jsem si místo toho sedl do hospody na východním pobřeží Anglie, vybaven patnácti neořezanými tužkami, a vyčítal si, že jsem nevzal nikoho s sebou, kdo by mi pomohl se dvěma porcemi meníčka za dvě stovky.

Když jsem se tedy pustil do psaní našeho příběhu, bylo pro mě snazší začít smrtí. Možná i proto jsem začal psát o tátovi. S živými se člověk mnohdy vyrovnává hůř. Jsou tu společní známí, vzájemné city, naše životy se prolínají a v neposlední řadě se svým způsobem také dělíme o mého chlapce. A jeho narození, o kterém bych vám teď chtěl povyprávět, se najednou zdá tak obtížně uchopitelné.

Se synovou mámou jsme odloučeni skoro deset let, ale stále je důležitou součástí jeho života. Máma žije za rohem a všichni tři budeme navždy spojeni. Ale to, co tady píšu, je nahlíženo pouze z mé perspektivy a je to můj pohled na onu dlouhou cestu, na kterou jsme se vydali.

Je těžké si vzpomenout, jaký byl váš život s partnerem, než přišly děti; mně to připadá jako věčnost. Představa, že byste společně existovali před nimi, je skoro nepředstavitelná. Co jste proboha celé ty dny dělali? Když nastal večer a neměli jste co na práci, jak jste trávili společné chvíle? O čem jste se bavili?

O ruku jsem ji požádal v přímo magický den, 1. ledna 2000, když Big Ben odbil půlnoc a noční oblohu rozjasnily ohňostroje. Ono se to vlastně nestalo oné noci. V plánu jsem to ale měl. Nicméně vzhledem k tomu, že jsem nikdy neuměl udržet tajemství, požádal jsem ji o ruku o týden dříve, na první svátek vánoční. Na rovinu, ten den jsem zazmatkoval, protože mi pod stromeček dala více dárků než já jí. Cítil jsem se provinile. A tak jsem jí dal ten prsten. Vzali jsme se ve Skotsku, v jeden chladný, zasněžený březnový den o čtrnáct měsíců později. Ať už to mezi námi dopadlo jakkoliv, byli jsme první měsíce obklopeni rodinou a nejbližšími. Byly to naše nejšťastnější dny.

Následovaly líbánky v Thajsku. Moje první (a jak se později ukáže) i poslední pořádná dovolená, když nepočítám pánskou jízdu na Korfu v roce 1989. Thajsko jsem si oblíbil. Vím, že se v dnešní době hodně změnilo, ale tehdy to byla Země úsměvů. A já tam byl vážená osoba. Tady v Británii jsem jakožto obézní chlap, co necvičí a hodně jí, nikoho nezajímal, ale v Thajsku jsem byl svými rozměry žhavou novinkou. Kamkoliv jsme se vydali, připadal jsem si jako Gulliver na cestách. Ukázalo se, že Thajci povýšili každého, kdo měl BMI vyšší než 35, na bohatého velkostatkáře. No, tak jsem to konečně dokázal.

Jakmile počáteční euforie a sebevědomí pohasly, zjistil jsem, že takový titul s sebou nese jen pramálo výhod. Například jsem v obchodech platil dvojnásobek toho, co platila žena, když šla nakupovat sama. Do konce dovolené jsem pak raději čekal na chodníku nebo se schovával za rohem.

Za čtrnáct dní jsme byli doma, přesně na čas, abychom počkali na příjezd dodávky z obchodního domu, která nám měla přivézt všechny dárky z našeho svatebního seznamu. Takový svatební seznam je poněkud zvláštní, ale úžasná záležitost. Přestože je skvělé ujistit se, že dostanete všechny dárky, co chcete – a já jsem za to vděčný –, pořád mi trochu leží v hlavě, že můj nejlepší kamarád mi dal k oslavě největšího dne mého života odpadkový koš. Díky tomu seznamu dnes třeba vím, co je egyptská bavlna. Tohle plus keramická pánev mi napověděly, že teď jsem opravdu dospělý. A to mohlo znamenat jediné. Je čas pořídit si dítě.

Když teď tak nad tím přemýšlím, tak než jsme dospěli k tomuto rozhodnutí, nestrávili jsme spolu jako novomanželé mnoho času. Kouřil jsem, dost jsem pil a z pohledu Thajců jsem vypadal, jako bych jednu půlku Manchesteru vlastnil a druhou snědl. Řekněme, že jsem si myslel, že nám náš životní styl ještě nějakou chvíli vydrží. Ale nestalo se tak.

Těhotenství jako takové probíhalo standardně, aspoň tedy z mého pohledu. Nicméně jsem nebyl ten, kdo celý náklad nesl. První měsíce jsme byli štěstím bez sebe. Vzali jsme si na ty všechny dětské příručky druhou hypotéku a obden jsme z Amazonu objednávali další, které nás prováděly „neznámým fenoménem“ zvaným porod. Sestavili jsme nekonečný seznam věcí doporučených australskými vědci, místo abychom poslechli vlastní matky. Není nic hezčího než zaslepená arogance rodičů čekajících své první dítě. Ani jeden z nás netušil, do čeho vlastně jde, ale o svatbě jsme před rokem taky nic nevěděli, a teď jsme hrdými majiteli keramické pánve. No a já si mezitím načetl vše o kočárcích a autosedačkách. Říkal jsem si, že budeme v suchu.

Tak nějak jsem tušil, ostatně jako všichni kolem nás, že budeme mít holčičku. Doufám, že vám toho teď neprozrazuji příliš mnoho, ale pokud jste si přečetli název knihy, asi víte, jak to s holčičkou dopadlo. Ty se u nás v rodině rodily jen zřídka; já a mí tři bratři jsme toho jasným důkazem. I všechna vnoučata jsou kluci. Všichni kolem nás tedy předvídali holčičku, i na základě tvaru ženina břicha. Myslím, že jsem si ji v hloubi duše taky přál. Zjednodušeně řečeno jsem předpokládal, že holčička podědí povahu po mámě a bude sebejistá a společenská. Ale kluk … kluk by mohl zdědit nejistou povahu svého otce.

À propos nejistota. Jako muž jsem se už v mnoha situacích cítil nejistě. Byly chvíle, ve kterých mě ovládly emoce. Kdy jsem se cítil jako malé, křehké vlákno uprostřed velké tkaniny zvané život. Ale nic se nevyrovná oné chvíli, kdy jsem se jako zástupce mužského pohlaví ocitl na porodním sále. Kdybych si měl vybrat chvíli, na kterou by seděla fráze „být páté kolo u vozu“, byla by to tahle.

V každé knize píší, jak je důležité, aby byl muž u porodu. Každá příručka popisuje, jak uděláte svoji drahou polovičku šťastnou, když ji budete držet za ruku a budete jí oporou. No pánové, dovolte mi, abych vám pověděl malé tajemství. A berte to jako tajemství od někoho, kdo v té situaci byl, viděl věci, o kterých si nemyslel, že je někdy uvidí, a teď tu stojí před vámi, aby vám je předal. Všechno to jsou lži. V každé té knize lžou, jako když tiskne. Ve chvíli, kdy přijdete do porodnice, její tašku s věcmi hozenou přes rameno, si myslíte, že jí budete aspoň nějakou oporou. Ale opak je pravdou. Jste tam v podstatě k ničemu. Já si tam připadal jako vegan na zabíjačce.

Po prvních čtyřech hodinách, kdy jsme byli spolu zavřeni na pokoji, jsem naznal, že mé neustále hlazení po jejích zádech je asi tak stejně zklidňující jako mučení vězňů v Guantanámu. Vzhledem k tomu, že jsem nevěděl, co v takové situaci dělat, zvolil jsem jinou, poslední možnou taktiku. Už po sto dvacáté páté jsem se jí zeptal, zda něco nepotřebuje.

„Ano,“ odpověděla. Ano! Řekla „ano“! Pohled, který po mně hodila, sice napovídal, že by mohla chtít nového manžela, ale namísto toho řekla: „Sendvič.“ Konečně jsem jí byl k něčemu užitečný.

„A jaký sendvič?“ zeptal jsem se. Nechtěl jsem ji zklamat.

„Jakýkoliv, Johne.“ Mé jméno na konci věty mi napovědělo, co jsem potřeboval vědět. Nebyl to námět k diskusi. Nechal jsem ji v pokoji a vydal se ulovit něco k snědku. Měl jsem misi, kterou jsem musel splnit. Byl jsem potřebný. Byl jsem najednou důležitý. Jakmile jsem se vydal z porodnice, nezamířil jsem k nemocniční kantýně, ale k východu z nemocnice a k parkovišti. Naše zdravotnictví je sice skvělé, ale to se nedá říci o nemocničních kantýnách. Pokud mám synovi koupit sendvič, tak to bude ten nejlepší sendvič ve městě.

Zastavil jsem u supermarketu Sainsbury, který je široko daleko nejvyhlášenější, a má dokonce i travnatou střechu. Ten den byla ideální konstelace hvězd. V supermarketu nabízeli širokou škálu sendvičů. Zajel jsem na parkoviště a zaparkoval na místě vyhrazeném pro rodiče s kočárkem. I když jsem, technicky vzato, stále nebyl otcem, ten den jsem cítil, že na to vyhrazené místo mám nárok. Skoro jsem si přál, aby mě někdo zastavil. Aby mi řekl, ať si přeparkuju, a já na něj mohl dramaticky zakřičet něco ve stylu: „NEMÁM TEĎ ČAS, ABYCH S VÁMI DISKUTOVAL! MOJE ŽENA JE V PORODNICI A JÁ…“ (v tuhle chvíli bych se už rozbíhal do supermarketu a ještě bych se otočil, abych dokončil myšlenku) „… JÁ TADY MUSÍM SPLNIT SVÉ POSLÁNÍ!“

Avšak nikdo nic neřekl. Proplížil jsem se dovnitř, vzal košík a vydal se k pultu se sendviči. Vzpomněl jsem si na Australany a jejich příručky. Zmiňují se v nich o tom, že bychom si měli přibalit i oříšky, rozinky a nějaký oblíbený nápoj, ale žádná z nich nevysvětluje, co to ve skutečnosti znamená, když vám manželka během porodu řekne, že je jí jedno, jaký sendvič vyberete. Měl jsem si to vyložit tak, že je bolest už tak nesnesitelná, že prostě chce jen něco neslaného, nemastného? Anebo chtěla spíše něco, co ještě sama nezkusila, jen mě tím nechtěla zatěžovat? Tady vidíte, jaké jsem z toho měl dilema. A moje nic netušící žena si tam mezitím leží v posteli.

Nakonec jsem těch sendvičů vzal více a udělal z toho takovou variaci. Nejlepší výběr, můj synu, dej si, co hrdlo ráčí.

Hranolky! Na ty jsem nesměl zapomenout. Nechtěl jsem jen tak nějaké obyčejné, ale Kettle Chips – solené, s černým pepřem, které by podtrhovaly onu výjimečnou příležitost. Při narození našeho prvního dítěte budeme mít k večeři Kettle Chips. A na cestu domů jsem nám vzal nakládané cibulky.

Ovoce. Po takové hostině by si manželka určitě dala ovoce. Jakmile jsem byl s výběrem hotový, v duchu jsem si gratuloval. To jiný manžel a budoucí otec rodiny by to tak dobře nevybral. Když jsem do košíku dal hrozny a ovocný salát, říkal jsem si, jak se moje žena dobře vdala. A nápoje. Jasně, na ty bych málem zapomněl. Perlivé, nebo neperlivé? Raději jsem vzal obojí.

Supermarket v Sainsbury mě ten den vyšel na osm set. Vrátil jsem se do nemocnice, ověšený třemi oranžovými igelitkami. Nesl jsem se, jako bych přinášel srdce pro někoho, kdo čeká na transplantaci. Všechno bylo, jak má být. Vrátil se muž. Živitel rodiny.

„NECHCI ŽÁDNÝ ZASR…Ý SENDVIČ! CHCI, ABY TO DÍTĚ BYLO UŽ KONEČNĚ VENKU!!!“ Slova, kterých jsem se dočkal namísto pozdravu. Zapadl jsem do křesla v rohu místnosti, kam jsem patřil.

Porod trval dalších pětadvacet hodin. Přes všechny hádky mezi pohlavími na téma, kdo to má v životě těžší, neexistuje argument proti výroku, že matky dokážou porodit dítě. A manželčina odměna za to, že ten den ze sebe vydala všechno? Mohla tam ležet, zpocená a vyčerpaná, zatímco její pýcha a štěstí byly předány do rukou plačícího šaška v rohu místnosti, který navíc smrděl nakládanými cibulkami.

A synu, až tohle budeš jednou číst, chci, abys věděl, že mě moje představy o dceři opustily v momentě, kdy jsem Tě poprvé držel v náručí. V té chvíli jsem si uvědomil, že to jediné, co jsem v životě chtěl … jsi Ty. Rád bych Ti pověděl, že jak jsem Tě držel, sklonil jsem se a zašeptal něco hlubokomyslného, co nám navždy utkví v paměti, ale bohužel, nemohu. Když mi Tě podávali, zpanikařil jsem. „Je dokonalý,“ pomyslel jsem si. „Je úplně úžasný. Jen se na něj podívejte. Všechno jen zkazím.“

A i když od té chvíle uběhlo mnoho let, ten pocit mě nikdy neopustil.

Kapitola třetí

První společné chvíle

A tak jsme tě vzali domů. Světlo se mi odráželo z brýlí na tvou tvář pokaždé, když jsem se na tebe podíval. Pak jsi začal růst a objevovat svět. Lidé si začali šuškat: „A neměl by už chodit?“ „A neměl by už mluvit?“ Ale co ti věděli! Srovnávali ho s ostatními dětmi, ale jeho srovnávat nešlo. Každé další dítě bylo jako kočičí zlato s falešnými diamanty, které se prodávaly v teleshoppingu, ale on? On byl Koh-i-noor.

Z BLOGU MŮJ SYN NENÍ RAIN MAN

Někteří lidé mají silně vyvinutý rodičovský pud. Jejich instinkt se nastartuje a od první chvíle vědí, co mají dělat. Když si vzpomenu na naše začátky, byli jsme jako nepopsaný list. I když musím říct, že synova máma na tom byla mnohem lépe než já. Když nás porodní asistentka nechala, ať malého oblečeme, byli jsme pěkně vystrašeni. I když byla věčně nabručená, nepříjemná a pořád nás jen komandovala, přál jsem si, aby s námi odešla domů, neboť o dětech věděla úplně všechno.

Potíž byla v tom, že já nikdy nic tak křehkého nedržel v náručí. Přinejmenším od té doby, když jsme s bratry našli přizabitou straku a rozhodli se ji odnést domů, položit do krabice, nakrmit chlebem a mlékem a pozorovat ji, jak umírá. Máma to tehdy vzala v pohodě. Pamatuju si, jak ptáče bylo malinké a křehké, ale také mě tehdy nikdo nežádal, abych jej oblékl do toho blbého kabátku. To byl můj největší problém – neustále jsem měl strach, abych synovi nějak neublížil. V žádné příručce nebyla kapitola o tom, jak dítěti ohnout ruku tak, abych mu ji nezlomil. To byla pro autory asi příliš elementární věc, o které neměli potřebu se rozepisovat. Dokonce jsem navštívil i předporodní kurz. Já a milý podlahář Dwayne (jediný chlap, který se kromě mě na kurzu objevil) jsme dostali panenku, na níž jsme si mohli nacvičit zacházení s miminem. Jenže ruka té panenky se vždycky ohnula tak, jak jsme potřebovali.

Všude jen píší o tom, jak je dětská hlavička křehká a potažená jemnou kůží. Ale jak to, že nikde není zmínka o krku? Kdyby synovy krční svaly za něco stály, nemusel bych se bát o hlavičku. Pokaždé když jsem ho zvedl, připadal jsem si trapně a nemotorně. Myslel jsem si, že rodičovství bude o čtení pohádek, o tvorbě prstových loutek nebo o malování, ale nebylo. Rozhodně ne ze začátku. Tehdy to bylo o zručnosti. Nikdy předtím jsem nepřibil poličku na stěnu, dodnes mi trvá, než rozeznám pravou stranu od levé, a ani neumím otevřít konzervu. Chtěl jsem být nápomocný, ale brzy se ukázalo, že mi i přebalování činí nemalé problémy. Nikdy jsem pořádně neutáhl plínku, protože jsem měl strach, že bych mohl malému rozdrtit kyčle. Celé rodičovství v tak raném stadiu bylo neskutečně náročné.

Měl jsem opravdu důvod cítit se neohrabaně. Jsem tím pověstný. Nezvládnu ani přenést kafe do obýváku, aniž bych polovinu nerozlil, tak jak mám proboha zvládnout živoucí, dýchající dítě? Když naše rodina přijela do nemocnice, aby přivítala nového člena, všichni jednohlasně zatajili dech pokaždé, když jsem jej vzal do náruče. Instinktivně na mě křikli, abych dával pozor na hlavičku.

„Je v pohodě,“ ujistil jsem je, zatímco synovo ucho jen taktak minulo roh postýlky a já se snažil tvářit, jako by se nic nestalo. Neustále mi připomínali, že jsem teď zodpovědný i za někoho jiného. Ale já si už předtím předsevzal, že se toho zhostím pořádně. Jenže to se snadno řekne.

Další den bylo načase, abych odvezl svého syna („můj syn“ – tálo mi srdce pokaždé, když jsem ta slova vyslovil) a jeho vyčerpanou mámu domů. Do porodnice jsem dorazil jednoho parného dubnového rána. Na sobě jsem měl tu nejteplejší bundu, kterou jsem našel ve skříni, a odmítal ji sundat, protože jsem si nestihl nic vyžehlit a kalhoty bez pásku mi padaly.

„Nemáš drobné na parkování?“ zeptal jsem se své unavené ženy, která trpělivě seděla na ustlané posteli, tašku sbalenou, syna v náručí. „Zapomněl jsem si peněženku...“

Cestou domů z nemocnice se začaly věci stávat skutečnými, což jsem nečekal. V nemocnici se nic z toho nezdálo reálné. Když jsme si s něčím nevěděli rady, zazvonili jsme na sestřičku nebo pomohla návštěva. A teď jsme najednou byli na všechno sami. Žena seděla na zadním sedadle, zdánlivě klidná, a kdyby jí nezbělaly klouby na rukách z toho, jak křečovitě držela sedačku, aby se její náklad náhodou nevyklopil, ani bych si nevšiml, jak je nervózní. Když jsem nastartoval auto, očistil jsem i zpětné zrcátko, abych viděl synův obličej, a vyjeli jsme. Svět kolem nás na chvíli přestal existovat a poprvé jsme byli sami. Jen my tři. Rodina.

Dosud jsem netušil, že jihovýchodní Londýn má tak děravé silnice. Na každém rohu na nás číhaly retardéry, jako by měly v plánu zabít mi dítě! Copak nevědí, že syn ještě nemá pevný krk? Silnice byly jedna velká katastrofa. Ostatní účastníci silničního provozu zase byli tupani, kteří jeli moc rychle, zbytečně riskovali anebo ucpávali provoz nesmyslnými manévry. To si nikdo z nich nevšiml nálepky „Dítě v autě“, kterou jsem tam předchozí den tak pyšně nalepil? Takhle opatrně jsem naposledy řídil, když jsem absolvoval kurz školy smyku. Celou dobu jsem jel na dvojku.

Samozřejmě, že jsem syna v porodnici slyšel párkrát zaplakat. Tam mi to připadalo skoro až roztomilé. Jeho pláč a v pozadí pláč ostatních mimin, lidé, kteří procházeli sem a tam, a obvyklý šum nemocnice. Synův pláč byl sotva slyšitelný a jeho malinké plíce se jen snažily dát o sobě vědět. Teď, když jsme přijeli domů, dával mezi čtyřmi papírovými stěnami jasně najevo, zač je toho loket.

Na pláči vašeho vlastního dítěte něco musí být. Je totiž úplně jiný než pláč ostatních dětí. Kdybyste byli v místnosti se dvěma sty jinými miminy, která by se snažila vykřičet si plíce, pláč vlastního dítěte zaručeně poznáte. Je to určitá dovednost, o niž rodič nikdy nepřijde. Když jsem seděl na hřišti a zaslechl jsem pláč, tak stejně jako Tarzan, král džungle, jsem vycítil, že syn volá mě. Když jsem s ním byl na školním hřišti, slyšel jsem jeho hlas i na opačném konci. Teď, když jsem to napsal, si uvědomuji, jak je mi líto, kolik se za ta léta naplakal, aby ho vůbec někdo slyšel.

První týdny doma byly dost náročné. Přišly chvíle, kdy jsem si myslel, že synův pláč nikdy neustane. Před pár lety jsem byl na kurzu o vývoji dítěte a jedno z témat se týkalo teorie vazby rodičů s dítětem a toho, jak vztah, který si vybudujete v raném věku dítěte, ovlivňuje jeho další vývoj. Sdělili nám, jak zanedbání dítěte je mnohdy škodlivější než tělesný trest, protože ten alespoň představuje formu kontaktu. Jak uklidňující.

Dále nám popisovali, jak naše generace onen výchovný koncept špatně pochopila. V sedmdesátých letech jste měli hodné dítě, pokud neplakalo, nevydávalo příliš mnoho skřeků a vydrželo být hodiny o samotě. Ale pláč je přece pro miminko jediným způsobem komunikace. A dítě se brzy odnaučí plakat, jakmile zjistí, že na pláč nikdo nereaguje. Možná se v tom až příliš vrtám, ale nikdy jsem nepochopil, jak dítě, jako je to naše, zapadá do toho celého konceptu. Měli jsme dítě, které plakalo a plakalo, a přestože jsme se jako rodiče snažili co nejvíc, nikdy jsme mu nebyli schopni splnit veškerá jeho očekávání, neboť jsme nikdy nevěděli, co přesně potřebuje. Někdy se zdálo, jako by tady s námi ani nechtělo být.

Teď to zní dost dramaticky, ale tak hrozné to samozřejmě nebylo. Možná to byl úplně běžný začátek života. Doufám, že jste si už všimli, že mám sklon o věcech moc uvažovat a ze všech stran je analyzovat. Doposud mám jen jednu zkušenost s výchovou dítěte, stejně jako ono ji má i se mnou. To je to jediné, co oba víme. A to zní trošku děsivě.

Čas plynul a my jsme si na naši roli pomalu zvykali. Pamatuju si, jak jsme se asi čtrnáct dnů po návratu z nemocnice vydali na výlet. Měl jsem se po víkendu vrátit do práce, tak jsem se rozhodl podniknout první rodinný výlet do nákupního centra Bluewater. Nebyla to náhoda. Destinaci jsem vybral hned z několika důvodů:

1. Poměrně blízko domu, po cestě málo retardérů a rychlost je v této oblasti omezena na rozumných 80 km/h.

2. Uvnitř na dítě nečíhá nebezpečí a otrava čerstvým vzduchem.

3. Přítomnost místností ke kojení.

4. V případě, že bychom něco zapomněli, dá se to koupit.

5. Co jiného se dá dělat s tak malým dítětem?

To ráno žena sbalila půl bejváku a já ho naložil do auta. Autosedačku se nám podařilo upevnit za pouhých čtyřicet sedm minut, o celé čtyři minuty méně než při odjezdu z nemocnice. Všechno se nám začínalo dařit. Vydali jsme se na cestu, na které jsem si dokonce dvakrát dovolil přeřadit na trojku. Když jsme dorazili do Bluewateru, zastavil jsem na parkovišti vyhrazeném pro rodiče s dětmi a cítil pohlazení po duši. Když jsem vystupoval, čekal jsem, že se kolem nás seběhnou paparazzi. Tak tady mě máte, novopečeného otce s rodinou.

Vydali jsme se tedy do nákupního centra. Žena tlačila kočárek a já nesl na zádech batoh s obsahem našeho bytu. Procházeli jsme se po Bluewateru a bylo nám úžasně. Syn celý výlet prospal a my si mezitím dali kafe, okolní teplota byla uspokojivá a výlet se vydařil. Tohle tedy bylo rodičovství. Na nic jsme nezapomněli a syn byl v bezpečí. Byli jsme jako každá jiná rodinka. Vydali jsme se zpět na parkoviště a říkali si, jaký to byl úžasný den a jací jsme skvělí rodiče (říkám den, ale byla to jen hodina a půl). Měli bychom to dělat častěji, vždyť je to brnkačka.

Nejdříve jsem si nemohl vzpomenout, kde vlastně stojíme, ale pak jsem auto zahlédl. Nebylo k přehlédnutí – všechny dveře i s kufrem otevřené dokořán a klíček ještě visel v zapalování. Skvělí rodiče, fakt že jo. Je zvláštní, jak se naše počáteční neuróza postupem času přeměňovala na nonšalantnost. Nevím přesně, kdy se to stalo, ale vím, že to netrvalo příliš dlouho. Batoh jsme brzy vyměnili za tašku s plínkou a pár vlhčených ubrousků. Viděl jsem dalších pár nálepek „Dítě v autě“, jenže ty zdobily Volva, tak jsem tu naši nenápadně odlepil. A taky jsem už nečekal, až mě lidé na ulici zastaví, aby mi řekli, že ze všech dětí, co dosud viděli, je moje to nejkrásnější.

Lidé se mě dnes ptají, zda jsme si zpočátku všimli nějakých náznaků. Nevím. Nevím, co jsme měli najít, i kdybychom něco hledali. Neměl jsem nikoho, s kým bych syna mohl srovnávat. Vím jen, že pláč neustával. Začal navečer a pokračoval dlouho do noci. Nejvíc to pochopitelně odnesla moje žena. Vzpomínám si, jak jsem šel jednou z nádraží domů a řev našeho syna – jako Tarzana – slyšel už odtamtud. Než jsem se vydal domů, pokaždé jsem si dal ještě kolečko kolem bloku, abych v sobě našel sílu tomu čelit. A moje vyčerpaná žena už na mě čekávala u dveří.

„To bude jen kolika,“ opakoval nám lékař, kdykoliv jsme se zmínili o pláči, „nebojte, on z toho vyroste.“

Synku, kéž bychom tehdy věděli, jak Ti pomoci.

V prvních měsících jsem byl největším přínosem v kuchyni, neboť moje žena není zrovna kuchařka roku. Tak jsem vařil hlavně já. A taky jedl. Pamatuju si, že když jsme spolu ještě chodili, slíbila mi, že mi uvaří svůj speciální recept.

(Když na to tak vzpomínám, musím se smát. Část mě si říká, že bych to sem asi neměl psát. Ale ten malý kluk, co ve mně zůstal, si přeje, abych to prozradil. Tak to napíšu.) Jejím speciálním receptem byly bostonské pečené fazole. Tento kulinářský skvost mi slibovala už několik týdnů; recept, který byl předávaný z generace na generaci původními obyvateli Bostonu. Nakonec se ukázalo, že bostonské pečené fazole byly pečené fazole namočené v nějakém sirupu a chutnaly stejně hrozně, jako vypadaly. To bylo naposled, co vařila, než se narodil náš syn.

Jednoho dne jsem přišel domů z práce a kromě běžného křiku mě přivítalo ještě něco jiného: vůně linoucí se z kuchyně. Příjemná vůně. Jé, večeře, pomyslel jsem si bláhově. Když jsem nakoukl do kuchyně, naskytl se mi pěkný pohled. Vytažený šlehač, pánve a na lince se povalovala spousta vytažených nádob na led naplněných barevnými kašemi.

„Co to je?“ zeptal jsem se. „Nechoď mi do kuchyně, když sis neumyl ruce!“ vyjela na mě nad těmi nádobami. „Tohle jsou organické sladké brambory s dýní. Tohle je fenykl, artyčoky a nějaká zelenina, o které jsem ještě neslyšela. Toto zase hruškový a jablečný kompot...“ Jakmile jsme zavedli příkrmy, kluk si jedl jako král. Ten večer jsem ho vykoupal, uložil a objednal sobě a ženě jídlo.

Asi vám to tady líčím v černých barvách. Neurotičtí rodiče s plačícím dítětem – případ pro psychiatra. Nejsmutnější na tom celém je, že jeho pláč a nestálé chování zůstaly z jeho prvních měsíců pro nás tou nejsilnější vzpomínkou. Ale rozhodně nebyla jediná. Syn se uměl usmát. Z jediného úsměvu jsme dokázali přežít celé týdny. Někteří s námi diskutovali, zda je to už vědomý úsměv, nebo jen nevědomá grimasa, ale nám to bylo jedno. Takový moment nám stačil, abychom přežili všechny ty uplakané noci.

A netrvalo dlouho a jeho úsměv se proměnil ve smích. Smích, který sám o sobě měl v sobě život – a klokotal, chichotal se a byl prostě svůj. Když se ohlédnu zpět na první týdny jeho života, uvědomím si, že mě syn naučil vědět víc o sobě samotném a o takzvaném smyslu života než kdokoliv před ním. Než se narodil, myslel jsem si o sobě, že jsem milý. Domníval jsem se, že dělám něco pro ostatní, když jsem tak laskavý a hodný člověk. Ale dnes si uvědomuji, že jsem spoustu věcí vykonával jen proto, že jsem očekával zpětnou vazbu, ať už to bylo pouhé poděkování, nebo pochvala.

Ale až v prvních týdnech synova života jsem pochopil, co znamená někoho opravdu milovat. Dát všechno a nic neočekávat. Možná tohle je skutečná definice lásky.

Kapitola čtvrtá

Rodinná záležitost

Na spánku vašeho dítěte je něco podivně hypnotizujícího. Za poslední roky jsem se přistihl několikrát, jak na něj koukám. Nejdřív jdu do jeho pokoje, abych mu popřál dobrou noc, a pak, aniž bych si to uvědomoval, u něj zůstávám dlouhé minuty, a dokonce hodiny a koukám na něj, jak poklidně dříme. Za tu dobu se prostředí několikrát změnilo – od záře nočního světla a zvuku starých uspávacích melodií až po blikající obrazovku iPadu a zvuky z moderních hraček pro děti; ale ten klid a vyrovnanost na jeho tváři, když spí, zůstaly stejné. Ať už se během dne odehrálo jakékoliv drama nebo zmatek, jakmile večer zavřel oči, všechny vzpomínky na ten den byly na míle vzdáleny. Z jeho tváře zmizelo svraštělé obočí i náznaky úzkosti; ležel tu chlapec, jehož svět se alespoň na chvíli zdál být v pořádku.

A po pár hodinách se zase probudil. Nedal se vypnout ani požádat, aby nám dal ještě pět minut. Synovy oči se pokaždé prudce otevřely, mnohdy s jistou naléhavostí, která ve vedlejší ložnici nebyla vždy vítaná. Když se ohlédnu zpátky, vidím to jako klíčový moment určující dětství. Otevře oči, odhodí deku na stranu a vyskočí z postele. Není pochyb o tom, že dnes je ten výjimečný den. Musí prozkoumat nové věci a prožít jej naplno. Každé ráno má ve tváři vepsané přesvědčení, že ať už je dnes jakýkoliv den, je to ten nejskvělejší den ze všech. PROSTĚ NEJLEPŠÍ. Nezáleží na tom, jestli je pondělí nebo pátek, prostě je bezpochyby ten nejúžasnější.

V jakém období života o tyto pocity přijdeme?

Z BLOGU MŮJ SYN NENÍ RAIN MAN

Prvních dvanáct měsíců synova života pro nás znamenalo jistou izolaci. Byli jsme z našich přátel první, kdo měl dítě, a obě strany rodiny žily stovky mil daleko. Měli jsme však štěstí, že nedaleko bydlel můj mladší bratr, který se velmi rychle vžil do role nejlepšího strýčka na světě. A tato role mu zůstala dodnes. V té době ještě neměl vlastní děti, ale uměl to s nimi a se synem byli vždycky na stejné vlně, což jsme mu mohli jen závidět.

Jezdili jsme i za zbytkem rodiny do Severního Walesu nebo do Skotska. A oni se zase stavovali k nám. Pokaždé jsem je rád viděl a moje srdce se dmulo pýchou, kdykoliv se na syna vrhli, protože na sobě měl zase něco fešáckého. No ten ale vyrostl! Je na vás tak podobný! A zesvětlaly mu vlásky!

Chvíli poté, co se u nás usadili a více se rozkoukali, bylo všem jasné, že chlapec zatím nedělá pokroky, jež by odpovídaly jeho věku – nesedal si, nelezl ani nežvatlal. Každý z přítomných nás zasypával radami a názory, které z jejich pohledu měly udělat onu zásadní změnu v jeho vývoji. Často jsem měl pocit, jako by nám říkali, že ho moc rozmazlujeme. Radili nám, ať ho necháme být, necháme plakat, že sám přestane, ať dáme hračky z jeho dosahu, že se pro ně sám doplazí, až bude chtít. Dnes už vím, že to byly dobře míněné rady, a občas se přistihnu, že novopečeným rodičům také radím. Často zapomínáme, jaké to je, když nevíme o právě narozených dětech vůbec nic a jediné, co nás vede, je náš instinkt. Každá generace má pocit, že ta další je rozmazlenější a opečovávanější.

Zní to skoro až nevděčně, když vám milovaná rodina chce dát jen pár dobře míněných rad a současně vás ujistit, že je vlastně všechno v pořádku... ,,Tvůj bratr začal chodit až ve dvaceti měsících a sestra tvé babičky řvala bez ustání až do svých jednadvaceti.“ Řekl bych, že vzpomínky na tyhle návštěvy poukazují spíše na mou nejistotu než na cokoliv jiného. Přesto se mi prostě někdy zdálo, že všichni ti příbuzní přicházeli, aby ještě více ukázali na mé nedostatky. Připadal jsem si spíše jako packal než táta roku. Ale dělali jsme, co se dalo.

Myslím, že nejhorší na tom celém bylo, že jsme neměli diagnózu, o kterou bychom se mohli opřít. Měl jsem sice takové tušení, že je něco trošku jinak, než by asi mělo být, ale neměl jsem to potvrzené od žádného odborníka.

Kolem nás byla spousta lidí, jimž láska zastínila úsudek a kteří si ani na vteřinu nechtěli připustit, že by něco mohlo být špatně. Veškeré nedostatky se snažili všemožně zastínit a hledali různé maličkosti, kterými je omlouvali. To mělo za následek, že pak ukazovali prstem na nás, na ten amatérský páreček uprostřed toho všeho.

Pamatuju si, kdy jsem zaslechl to slovo, začínající na a…, poprvé.

AUTISMUS

Představit si svět bez autismu bylo pro mě od té chvíle stejně nemožné jako představit si svět bez syna. Ale byl to svět, v němž jsem nevěděl, co tento pojem znamená, v němž to byla pouze další diagnóza, která mě nijak neovlivňovala, a tak jsem ji slepě ignoroval.

Jako první se o autismu zmínil můj bratr. Byl moje dvojče a ředitel školy. Všichni jsme měli děti zhruba stejně staré – můj starší bratr už měl děti dvě, o dvanáct měsíců později se narodil můj syn, kterého o pár týdnů později následoval syn mého dvojčete s úžasnou zrzavou hřívou. Zrzek zrzavej přišel na svět a chudák naše máma si musela dalších pár let počkat na vnučku.

Myslím, že přátelství s bratranci bylo jaksi nevyhnutelné i vzhledem k tomu, jak si byli věkově blízko, i tím, že jejich tátové byli dvojčata. Ale je zvláštní, jak byli jako miminka odlišní. Jejich Zrzek zrzavej se vyvíjel přesně tak, jak měl, a rodiče na jeho pomyslném seznamu mohli odškrtávat jeden milník za druhým a žít si svůj běžný život. Můj syn v tomhle ohledu byl asi více pasivní. Nakonec všechno zvládl, když chtěl, ale potřeboval čas.

Na svět pohlížel dost roztěkaně a počínal si těžkopádně. Je těžké se ohlédnout zpět s tou kupou informací, které mám dnes k dispozici, protože tehdy jsem neměl o ničem ani ponětí, a kdybych měl, možná jsem si mohl jistých věcí všimnout dříve. Ale všechno se dalo jednoduše vysvětlit. Nadměrně slintal, neboť si pořád rval hračky do pusy a rostly mu zoubky; nelezl, protože se některé děti prostě neplazí a rovnou začnou chodit, a byl tvrdohlavý, protože jeho máma byla jako miminko úplně stejná.

Ano, tušil jsem, že je jiný, ale to jsem ve srovnání se svými bratry byl i já. Když jsme vyrůstali, byli oni ti frajeři, chodívali za mnou, zda bych s nimi nehrál fotbal, aby měli brankáře, bývali po škole a chodívali s holkama. Kdežto já byl tichý a uzavřený, ten co trávil veškerý čas v pokoji, četl si a sníval. Dodnes nechytnu míč, nezavážu si pořádně tkaničky a do devatenácti mi nedošlo, že se na záchodě sedí na prkýnku, a ne na míse. Myslel jsem si, že je syn po mně. Byl jiný, protože jsem i já býval jiný. Všechno, co se vymykalo normálu, se dalo omluvit tím, že je prostě Johnův syn.

Všechno se změnilo, když synovi byly asi dva roky a seděli jsme v bratrově autě. Už si nepamatuju, kam jsme jeli, ale posadili jsme naše kluky do sedaček. Každý z nás otevřel dveře na straně, kde seděl jeho syn, abychom jim upevnili bezpečnostní pásy. Zrzek zrzavej si mezitím ten svůj zapnul sám. Už v tomhle věku chtěl všechno zvládat sám a být nezávislý. Ve svých čtyřech už pomáhal na zahradě a staral se o trávník. Můj syn sice v autě seděl vedle něj, ale duchem byl nepřítomen. Nemyslím si, že by si všiml pásu, natož aby si jej sám zapnul. To je něco, s čím bojuje dodnes. Nikdy neuhne, nenakloní se, nepomůže, abych ho mohl připoutat. Pokaždé mám pocit, jako bych ho do sedačky posadil poprvé. Myslím, že to byl onen první náznak – nedostatek zvídavosti, snahy a touhy se učit a poznávat, což je pro děti v jeho věku jinak tak typické.

Sedl jsem si dopředu vedle bratra. Všiml jsem si, jak kouká do zpětného zrcátka a vidí dva stejně staré kluky, které oddělovalo jen pár týdnů. Zrzek zrzavej nedočkavě poposedával v sedačce a nemohl se dočkat, až táta nastartuje auto a palubní deska se rozsvítí. Můj syn seděl vedle něj, zahloubaný ve svém vlastním světě, a žužlal bezpečnostní pás, který si dal místo svačiny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Můj syn není Rain Man.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.