se psím hovnem na podrážce

zdeněk hledač

básně 2016 - 2017

básně 2016

nedohoda

časně k ránu vplížila se

(takových už znal jsem dost)

do pokoje v celé kráse

moje nová budoucnost

zdála se mi vyděšená -

snad, že nespím v pyžamu

(přece jen jsme muž a žena…)

řekl jsem, že nevstanu,

stejně nám to nevychází,

nám i stíny nestíní…

pro mě za mě ať si srazí

vaz… či židle v kuchyni

držím si od těla

držím si od těla své ruce nenechavé -

jen matně vzpomínám, že tíhly k pohlaví…

od přírody levý jsem dával přednost pravé,

té, co mě teď po nocích tluče do hlavy

špatně se usíná, když nevíš, jestli vstaneš -

ještě tak zaspat, až mě sejmou docela…

lexaurin s fernetem… tak dobrou, můry! - a než

nastavím ksicht, držím si ruce od těla…

mám špatnou paměť na rysy

mám špatnou paměť na rysy

těch vašich divných ksichtů,

však s tímhle, možná… snad… kdysi

jsme jedli stejnou šlichtu,

ta držka vyšlá z výčepu

nese punc nedůvěry,

když civím na ni do střepu

a ptám se: ty jsi který?

svinovské mosty

svinovské mosty… tolik směrů,

těch možností! tak adié

mrazivý vítr od severu

vrývá mi nehtem do šíje

GPS další křižovatky

pode mnou nitky kolejí…

tak jednosměrnou! v rámci zkratky -

o deset metrů hlouběji…

já za nic

můj sen měl sen - se seňoritou…

však to, co zvoní u dveří

je krutá srážka s realitou…

teď zamknul nás, a nevěří,

že co se krásné zdálo v hlavě

po probuzení neplatí,

a vzhlíží ke mně vyčítavě -

snad někam… směrem do gatí?

fakt vůbec nevím, co tam hledá -

já do snů svým snům nekecám…

(a jen si říkám: tomu běda,

čí sen zná svého člověka…)

literární komise

že prý mi nerozumí –

ač umím zdárně česky,

že prý mě nechápe –

ač mám dva roky vejšky

lehce mě přehlíží -

ač měřím k dvěma metrům,

že prý jsem mimo -

mimo svět, a metrum…

ještě se umím smát

ještě se umím smát

svým vlastním blbým kiksům:

v hubě mám automat

- zubů tři řady snad –

vhodné tak do komiksu…

ještě si dojetím

dokážu třepat bradu:

pláču, a to je tím,

že můj smích neletí

už ani pro parádu…

co mi chybí v CV

přepral jsem sám sebe – měl jsem slabou chvilku,

a tak jsem se zdatně skolil z pravoboku

jednou přesnou ranou přímo do zátylku

po které jsem chrabře zvolal: do útoku!

příště si dám bacha na sebe – tu krysu,

co je sobě Kainem, ač si bratrem není…

a teď nevím - uvést do životopisu

chlap, který se přežil? - nic moc ke chlubení…

v plné palbě

dnes už mi nehažte reklamu do schránky,

už mám dost všeho a sekeru u banky,

byt plný pičovin na čtyři životy,

k půlnoci opustím první z nich… pro boty

z papíru (ve slevě!) sjedu si tramvají,

ještě se s odporem rozhlídnu po kraji -

drahýs´ byl, živote! - sere mě (nejen to),

že jsi mi neslevil jediné procento…

návraty

když vracím se domů ke své ženě

jak kořist sebe v kvádru smýkám,

a svět se tváří vyděšeně…

být čelem ke zdi, zády nikam…

a ona něžně přivítá mě:

kde jsi byl? - páni, ta mě sjezdí! -

rozseká, slepí, podá rámě…

být zády nikam, čelem ke zdi…

když (potom) ve své hladomorně

lepkavé louže po mě smýčí

mám strach, že Svět je zpátky v normě:

piča je vše, a vše je v piči…

do ráje se mnou!

ještě že aspoň ty jsi napůl světice -

máma mi říkala, ať si tě hýčkám…

až se ti vypařím, můj otisk na klice

sejmi a uschovej… vždyť přece víš, kam…

ukrytý pod sukní (trouby už hlaholí)

v otisku papilár na horkém stehně

sotva mě zahlídnou zrcátkem na holi…

vetřený do tebe (zvenčí, i zevně)

vetřu se za bránu slíbených zážitků -

tvůj malý kontraband na cestě k spáse

vejdeš, a zašeptáš: jsme tady, dobytku…

sama, až zabolí… i se mnou, zdá se…

zmýlená

o díru vedle! – nadávám si…

ač zkušený, tak se mi stává

že (ve tmě) mířím blbě kamsi

k té, co se tváří, že je pravá,

tři možnosti… já neomylně

opět jsem mimo… ztrácím hlavu

(ach pardon, že to zní tak vilně)

nacpanou drsně do rukávu…

daruji byt

daruji byt – a všechno co v něm

leží… jo, včetně gauče…

kuchyňská linka, krb (i s ohněm),

noviny, deka, papuče,

fakt vůbec žádné zádrhele,

nijaká věcná břemena…

(jen jedno věčné – chlap jak tele,

který se těší tebe na)

mimořádná

mám všechny běžné úchylky -

ach, je nás, myslím, spousta…

tak třeba – stáhnu trenýrky

a ukazuji chrousta

na koupališti v Podolí…

však za tuhle se stydím:

jsem jeden z mála v okolí

kdo má rád jiné lidi…

přidejte se!

zachráním svět! – nasbírám víčka,

a roztřídím sklo podle barvy…

(to tmavé, to mám od bráníčka,

to bílé nejspíš od bacardi)

pak zvolám: Bože, na mne shlédni!

a zmiň se o mně u přednášek:

ač den jde sotva ku poledni,

už mám hrst víček… z pivních flašek…

podruhý snad jinak

hnětls mě ze zbytků v okraji ohniště

tak nějak bídně, snad s myšlenkou na kruhy…

teď už je pozdě… no, tak třeba pro příště

trochu líp - kdyby to mělo být podruhý…

cloumáš mnou po světě, a svět je výstavní,

svůdný a útěšný jak lůno bohyně -

příště snad odtamtud… raději teda z ní,

než věčně hrabat se rukama ve hlíně…

zrozený… kdo ví, proč? – snad ženským k trápení…

jinou zas objímám a líbám na líce

hledaje pod sukní nějaké znamení…

ach, Bože, odpusť mi! – a sobě nejvíce…

ostravské limericky

jeden opilý úchyl z Poruby

smál se, než dostal do huby

zubil se venku

na malou dívenku -

už se nezubí, úchyl z Poruby

+++

šel jsem si nakoupit do Nové Karoliny

hned na mě poznali, že jsem tady jiný

teď jako každý druhý

nosím na teplákách pruhy

a černé kopačky do Karoliny

+++

ptal jsem se jednoho Ostraváka

proč tolik sprostě a krátce kdáká -

řekl mi ten ďas:

bo pičo neni čas! -

a ať mu dám drobné na panáka…

tichá pošta

babylon jazyků… uprostřed já, a ty…

spojení národů po noci probdělé…

dvě zrnka odjinud do sebe navátý,

dva v jednom do páru, dvě půlky do celé…

tisíce nářečí… ruce, a doteky…

do černé kůže se vykreslím na bílo…

co bylo před tebou, zahodím do řeky,

co bude po tobě? jako by nebylo…

s prokletím hledačů nadchnout se pro nové

netuším, jak ti lhát, že jsi má jediná…

neznaje jazyky (písmo jen klínové)

píšu ti jazykem své vzkazy do klína…

stěžuju si vodě

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Se psím hovnem na podrážce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.