SÁZKA NA JISTOTU

Petr Tesař

Kriminální příběh z prostředí celosvětové letecké soutěže Red Bull Air Race.

Tato kniha je věnována lidem, kteří mi pomáhají naplňovat můj sen.

Všem Vám ze srdce děkuji.

Kapitola I.

Noc v solidním domě mého bratrance mi připomněla, o co přicházím. Roubené trámy příjemně doplňovaly dřevěné podlahy a záplava sušených i živých květin dokreslovala domáckou atmosféru. Krajky pod vázičkami a zdobené závěsy u oken. Všude nějaká maličkost, která krášlila libovolný kout příbytku. Dohromady vytvářely příjemnou a pohodovou náladu.

Každý rok znovu a znovu opouštím na devět měsíců to, čemu říkám domov. Důvodem je moje práce. Zajišťuji bezpečnost. Podobný druh jako ostraha v nákupním středisku, jen v jiném měřítku. Pracuji pro světově proslulou leteckou show Red Bull Air Race. Většinu času mě kočovný způsob života baví. Ale občas přijdou okamžiky, jako právě dnes, kdy ležím v posteli z masivního dubu, v prachových peřinách a přemýšlím, jaký to má vlastně všechno smysl.

Z dumání mne vyrušilo zaklepání. Do dveří vstoupil bratranec Karl. Kdykoliv přejíždí letecká exhibice do Rakouska, využívám pohostinnosti v jeho domě. Leží necelých dvacet kilometrů od Spielbergu, v malé horské vesničce Seckau, a pyšní se neuvěřitelně překrásnými panoramaty. Vyrostl jsem jen pár kilometrů odtud. Snad proto se u Karla cítím tak dobře. Před lety mě pozval k sobě a časem se nějak toto pravidlo zaběhlo. Mám pocit, že nám všem vyhovuje.

„Už jsi vzhůru, Davide? Ingrit se ptá, jestli s námi posnídáš.“

Ingrit byla Karlova manželka a měli spolu dva hezké syny. Leckdy jsem jim jejich domácí štěstí záviděl. Neustálé stěhování z místa na místo příliš nepřeje trvalým vztahům.

Říkal jsem si, že až jednou nechám harcování po světě, chtěl bych mít podobnou rodinu jako Karl. Věk nezadržitelně stoupal a v mém oboru je každý rok znát. Už dávno jsem za zenitem fyzických sil. Naštěstí teď spíš sedím v manažerském křesle. Vedu celý tým a zodpovídám za bezpečnost. Náročný úkol i pro zdravého chlapa.

Před nedávnem mě potkala nehoda vyžadující dlouhodobou rekonvalescenci. Vyřadila mne na několik měsíců z oběhu. Teď bych v terénu jako pochůzkář už nebyl co platný. Při nehodě jsem si pohmoždil záda a jeden kyčelní kloub. Od té doby musím občas nosit korzet a napadám na levou nohu. S takovým hendikepem není možné dál aktivně sloužit. Naštěstí se vedení soutěže rozhodlo, že navzdory fyzicky neuspokojivému stavu, bude i nadále využívat mých služeb velitele ostrahy. A tak jsem se přece jen mohl vrátit.

Utekly dva mítinky nového ročníku bez mé účasti. Budapešť a Ascot. Oba zaštiťoval můj stálý zástupce Ian Anastasov, na kterého se mohu plně spolehnout.

„Rád přijdu Karle, dej mi chviličku.“

Po snídani u společného stolu šla Ingrit vypravit chlapce do školy a odvést je na vyučování. Všechny tři čekalo několik kilometrů do vzdálené školy ve vedlejším městě. Karl měl práci doma na statku. Zemědělstvím se v Rakousku živí mnoho rodin.

Ještě než Ingrit s dětmi odjela, zazvonil mi mobilní telefon. Hovor takhle brzy po ránu většinou věštil problémy. A tentokrát pořádné.

„To je David Hauler? Ředitel závodu, pan Crosby, mě požádal, abych vás okamžitě povolal. Stalo se neštěstí.“

Volající byl nový steward, dohlížející na férový průběh soutěže. Toto byl jeho první mítink a zatím se rozkoukával. Jeden ze starších členů komise musel náhle a neočekávaně odejít ze své funkce. Zdravotní problémy mu nadále znemožňovaly účast.

„Jsem tam za dvacet minut.“

Když člověk vypadne z dění, bývají návraty do služby pořádně těžké. Je to stejné, jako zkoušet naskočit do již rozjetého vlaku. Chce to vytrvalost a čas. A jak vidno, události se mi situaci nepokoušely ulehčit.

Dnes měl začít druhý den tréninkových letů, který rozhodne o časech pro kvalifikaci. Nervozita mezi všemi zúčastněnými stoupala strmě do nebes. Jak se zdálo, jeden z členů soutěžního týmu zřejmě to napětí neunesl.

Na dálnici vrcholila ranní špička, přesto se mi podařilo do areálu dostat ve slíbený čas. Najatí muži od vstupní ostrahy se rojili jako vosy. Můj zástupce mezi nimi nebyl. Dozvěděl jsem se od nich, že policie už je uvnitř a nikoho na místo vyšetřování nepouští.

Před hangárem číslo tři stály dva policejní vozy a jeden označený automobil soudního lékaře. Celý prostor byl obehnán páskou, aby bránil zvědavcům v přístupu. Tísnilo se jich na malém prostranství poměrně dost. Iana jsem ani tady neviděl.

Na pořádek dohlížel osamocený uniformovaný strážník.

„Zpátky pane, tam nemůžete!“

„Jsem velitel ostrahy a zodpovídám za to, co se tu děje.“

„Je mi líto, nemůžu vás pustit.“

„Pak oznamte vašemu nadřízenému, nebo tomu, kdo celý incident vyšetřuje, že bych s ním chtěl mluvit.“

Chvíli přemýšlel, ale nakonec zapnul vysílačku.

„V pořádku, vyšetřovatel za vámi pak přijde do vaší kanceláře, pane.“

To, že mě nepustili dovnitř, ještě neznamenalo, že musím složit ruce do klína. V téhle branži se, stejně jako ve všech uzavřených komunitách, fámy šíří rychle. Stačilo nadhodit ve shromážděném davu pár otázek.

Někteří tvrdili, že na nějakého mechanika spadl motor letadla. Úplně mu rozdrtil hlavu na kaši. Druzí zas, že mu vrtule usekla ruku a on vykrvácel. Našli ho jeho dva kolegové, když ráno přišli do práce. Kdo však byl ten nešťastník, nikdo nevěděl.

Vyrazil jsem k sobě, postávat tady bylo evidentně k ničemu. Být šéfem ostrahy má i své kladné stránky. Znáte různé přístupové kódy. Jako kupříkladu ten od záznamů bezpečnostních kamer. Policie je jistě bude chtít vidět. Zápasil jsem se svědomím, jestli je můžu zhlédnout. A vlastně proč ne? Vždyť je to koneckonců má práce. Za to mě platí.

Protože chyběl časový rámec, začal jsem hezky odzadu. Viděl jsem sebe diskutujícího se strážníkem, příjezd policie, pak dva mechaniky, jak v panice vybíhají i jak vstupují do hangáru. Posuvník bylo třeba přetáhnout ještě o další dvě hodiny vzad, abych konečně nalezl, co jsem hledal. Vrávorajícího muže, který jako první příchozí odemyká vrata a mizí za nimi. Zkusil jsem dohledat jeho pohyb. Kupodivu nepřišel z ubikací personálu, ale směrem od vnější brány.

Kamera na vstupu zabírala bezprostřední okolí, na vzdálenější objekty nestačila. Bylo štěstí, že se do záběru dostal asi dvaceticentimetrový předek sytě zeleného vozu. Za chvilku ze strany řidiče vstoupil do obrazu i můj muž. Trochu se potácel. V jednu chvíli poklekl a pozvracel přední kolo vlastního auta. Pak poněkud jistěji vyrazil směrem ke vstupu. Prokázal se ostraze kartou a následně byl vpuštěn.

Víc toho z kamer vyčíst nešlo. Vstal jsem a vyrazil ke strážní budce. Službu konající člen ostrahy si na nešťastníka dobře pamatoval. Budil v něm dojem, že je opilý. Bohužel ho nezadržel, jak říkají regule, ale s napomenutím pustil dál.

Takový nešvar se děje všude a poměrně často. Lidé od této branže jsou většinu roku odříznuti od svých rodin a nezřídka se napijí. Alkohol jako přestupek je ostrahou mlčky tolerován. Členové ochranky přece nejsou jejich mámy, aby jim naplácali pokaždé, když se ztřískají. Znal jsem tenhle názor mužstva. Jako jejich vedoucí jsem ho však trpět nesměl.

Policejní důstojník mne dohnal právě v okamžiku, kdy jsem s nešťastníkem na stráži končil. Neměl jsem v úmyslu tolerovat podobně uvolněnou morálku. Policista se mnou chtěl mluvit. A vidět záznamy, pochopitelně.

„Mrtvý se podle dokladů jmenoval Ted O’Brian. Smrt nastala zadušením. Patrně vlivem předávkování.“

„Takže nešlo o žádnou nehodu…“ Drbům nesmí člověk hned uvěřit.

„Ne. Z oběti byl navíc cítit alkohol. Náš lékař ještě anamnézu ověří pitvou, ale zdá se to jasné.“

Rozhovor spěl ke konci. Vypadalo to, že policejní úředník už by nejraději byl pryč. Zřejmě měl na stole mnohem víc nevyřešených případů.

„Budeme potřebovat kopie z videokamer. A odvezeme na přezkoumání i jeho vůz.“

Víc asi udělat nemohli. Pro mě byla alarmující zpráva, že se nám tu během mé několikaměsíční nepřítomnosti objevily drogy. Zajímalo by mě, co toho chudáka vedlo k tomu, aby si tělo zaneřádil opiáty. Jako by samotný alkohol nestačil.

Nechápal jsem, jak takový člověk mohl dělat špičkového mechanika v týmu jednoho z nejlepších pilotů celé soutěže. Nigel Bon byl mým přítelem, a tak jsem toho hodlal využít a položit mu pár otázek o O’Brianovi.

Mezitím, co vyšetřovatel trávil čas u mě v kanceláři, jeho lidé nezaháleli. Když jsme vyšli ven a loučili se, sanitka odvážela tělo a strážník smotával pásku. Nashromážděný dav pomalu odcházel. Už nebylo nač koukat. Život se pomalu začal vracet do zaběhnutých kolejí.

Celou společnost čekala poslední tréninková klání a každý měl moc práce, než aby mohl dál ztrácet drahocenný čas. Nešťastná smrt jednoho z nich musela teď jít stranou. Večer, někde společně nad sklenicí piva, jistě dnešní události přetřesou ze všech stran. Znal jsem to dobře.

Nigela Bona jsem, jak jinak, zastihl u letadla. Byl zhruba stejně vysoký jako já, téměř metr devadesát, štíhlý a dobře vypadající. Přímočaré vyjadřování a veselý přístup k životu, to byla jeho filozofie.

„Nazdar Davide, rád tě zase vidím. Co noha, dobrý?“

Informace o mém zranění kolovaly po celém areálu. Mezi týmy sice vládne soutěživý duch, ale jinak k sobě mají všichni relativně blízko. Jako v každé tematicky uzavřené společnosti.

„Co říkáš tomu dnešku?“ Samozřejmě mluvil o ranní události. Stáli jsme v hangáru, kousek od místa, kde našli bezvládné tělo jeho mechanika.

„Právě o tom bych s tebou chtěl mluvit. Znals O’Briana dobře?“

„No, kámoši jsme zrovna nebyli, jestli myslíš tohle, ale když s někým děláš pět let, tak pár věcí pochytíš.“

„Měl nějaké problémy s drogami?“

„O’Brian? O tom pochybuji. Trochu pil. Občas se dokázal pořádně zřídit, ale nikdy ne při závodech. To víš, byl to Ir, ty mají chlast v krvi. Pro mě bylo důležitější, že to uměl s motorem jako nikdo jinej na světě. Popudlivej, mrzutej, to jo. Ale taky strašně šikovnej.“

„Policie tvrdí, že se předávkoval.“

„A do hajzlu.“

„Takže o tom nic nevíš.“

„Ne.“

Když jsem chtěl odejít, zastavil mě překvapujícím dotazem.

„S jeho dcerou už jsi mluvil?“

„On má u nás dceru?“

Jak se ukázalo, dcera Teda O’Briana pracovala pro konkurenční tým. Ovšem ne jako mechanik, ale jako vývojový pracovník. Sbírala data z jednotlivých letů a ty pak následně vyhodnocovala. Na základě její analýzy mohli týmoví mechanici přijímat správná opatření a měnit nastavení stroje. Optimalizovat výkon.

Budu ji muset vyhledat a položit podobné otázky. Těžko bych vymyslel horší načasování.

„Díky a zlom vaz.“ Takové přání Nigel Bon nepotřeboval. Patřil ke špičce v celé sérii.

Soutěže se účastnilo čtrnáct pilotů z různých zemí světa. Vyhrát mohl teoreticky kterýkoliv z nich. Nicméně pravdou bylo, že stabilních výsledků dosahovali čtyři, maximálně pět zúčastněných. Nešlo jen o to vyhrát závod. Šlo o to vyhrát celý ročník.

Můj zástupce Ian Anastasov dorazil hned po mém návratu do kanceláře. Byl zkontrolovat přípravy na závodišti. Převzal ode mě instrukce k nastávajícím několika hodinám a zase zmizel.

Ian byl poměrně mladý, ambiciózní kluk. Měl pronikavé myšlení, nenápadný vzhled a v sobě jakousi směs drzosti a ctižádostivosti. Vybral jsem si ho proto, že problémy řešil nejprve hlavou a teprve až pak silou.

Hodiny neúprosně tikaly a zanedlouho měl odstartovat doprovodný program, který zahajuje každé klání. Většinou se jednalo o seskoky padákem nebo prezentaci policejní či armádní techniky. Všude, kam oko dohlédlo, vrcholily horečné přípravy.

Ke mně do střediska neustále docházela hlášení ze všech stanovišť. Zatím probíhalo celé představení bez problémů a zbytečných incidentů. Diváci postupně zaplňovali ochozy a připravovali se na zajímavou show.

Protože závody bývají situovány do výjimečných lokalit, aby kulisa byla dostatečně poutavá, znamená to ve většině případů, že není možné mít technické zázemí přímo v místě konání letecké soutěže. To pro ochranku představuje dvojnásobný problém. Musíme zajistit pořádek na dvou místech najednou. Proto mám pomocníka, mého zástupce. Kde jsem já, není on. A obráceně.

Obvykle se zdržuji přímo na centrále, ve středu dění, kam se sbíhají všechny nitky a informační vlákna.

Ian se naopak zdržuje přímo na tribunách. Chci po něm, aby byl co nejblíž lidem. Aby nasával atmosféru i nálady obecenstva. Téměř vždycky se objeví někdo, kdo se adrenalinovým prožitkem nechá strhnout příliš. S takovým člověkem pak přicházejí i potíže. Důležité je zpacifikovat ho nenásilně, asertivně, ale hlavně v pravou chvíli. Čas hraje důležitou roli. Dav snadno podléhá emocím, a pokud k tomu dojde, ještě snadněji se vymkne kontrole. O tom by mohly dlouze vyprávět všechny špičkové fotbalové kluby. Velmi často používám při školeních instruktážní videa z fotbalových utkání.

Trochu mě mrzelo, že neuvidím dnešní rozřazovací závod na vlastní oči. Ale pomyšlení, že budou následovat ještě další dva dny soutěže, jsem vnímal jako náplast na pošramocený den.

Oživenou vzpomínkou na dceru předávkovaného mechanika mi moje starosti připadaly najednou malicherné. Po závodech jsem opustil kancelář s tím, že zkusím vyhledat onu nešťastnou mladou dámu. Bez dalšího vodítka nezbývalo než vyrazit do jejího týmového zázemí. Neočekával jsem, že bych ji zde našel, ale snad tu bude někdo, kdo o ní bude mít přehled.

K mému překvapení byla na pracovišti. Plně soustředěná na obrazovku zaplavenou daty z posledního letu. Mladá žena s kaštanovými vlasy, hlubokýma smutnýma očima a plnými rty. Co měla na sobě, nebylo podstatné, koukal jsem jen do jejích světle zelených očí, od kterých jsem pohříchu nedokázal odtrhnout pohled.

Venku pomalu odcházely davy lidí k autům, aby mohly vyrazit přeplněnou dálnicí zpět k domovům. Piloti i s letadly mizeli v oblacích, aby dovedli své stroje v pořádku do hangárů. Veřejná část podívané skončila. Nyní nastává druhá fáze, ta běžnému divákovi skrytá. Technici, letci a mechanici vyhodnotí posbírané údaje a zkusí do následujícího kvalifikačního dne přenastavit letadlo, aby dosahovalo ještě kvalitnějších výkonů. Všechny dnes večer čeká pořádný kus práce.

S tímto vědomím jsem přistoupil k mladé ženě a oslovil ji.

„Dobrý večer, jste Isabela Laver, dcera Teda O‘Briana?“

Žena vzhlédla od počítače. Měla uslzené oči a pod nimi napuchlá spodní víčka. Že jsem na správné adrese bylo zřejmé, aniž by musela odpovědět.

„Kdo jste? Sem nikdo nesmí. Jestli si myslíte, že budu odpovídat na vaše hloupé otázky, pak se mýlíte. Zavolám ostrahu.“

„Omlouvám se, ale zřejmě došlo k omylu. Já nejsem novinář. Jmenuji se David Hauler a jsem šéfem bezpečnostní služby této společnosti.“

Mladá žena mě přejela pohledem a rychle změnila tón.

„Promiňte. Celý den tudy procházejí novináři a neustále se snaží vypátrat něco o mém otci.“

Najednou vypadala tak strašně křehce. Když jsem ji viděl, nešťastnou, drobnou osobu v týmové kombinéze, přišlo mi kruté hrabat se v nedostatcích muže, který pro ni od dětství znamenal všechno.

„Je mi líto, co se stalo. Chtěl bych vám vyjádřit upřímnou soustrast a nabídnout své služby. Kdybyste cokoliv potřebovala, neváhejte se na mě obrátit.“

„Děkuji vám.“ Sama byla tímto rozhovorem zaskočena. Zřejmě jí nedával moc smysl.

Upustil jsem od nepříjemného rozhovoru a sám pro sebe si svoji slabost omlouval pragmatickou logikou, která říkala, abych posečkal do doby, kdy bude známa oficiální zpráva o příčině smrti, potvrzená patologem.

Den pomalu končil. Vystoupení leteckých akrobatů proběhlo bez potíží, aniž bylo nutné řešit závažnější konflikt. Zástupce Ian mi podal pravidelný referát.

Hlásil pouze jednu nehodu. Ne smrtelnou. Došlo ke střetu aut na parkovišti u závodiště, bez zranění. To bylo vše. Nebýt smrti mechanika, mohl to být docela poklidný den. A takových bývá v sezóně opravdu pomálu.

Večer pokročil a Ian Anastasov odjel domů (do hotelu). Měl jsem pocit, že se přece jen znovu dostáváme do starých kolejí. Staronové kolečko zapadlo do ozubení a stroj šlapal dál. Jen to kolečko bylo trochu ošoupané. Noha mě bolela jako čert.

Ještě než jsem i já mohl odjet do Karlova domu, vyžádal si jeden incident moji přítomnost. Ochranka chytila nějakého novináře bez platného povolení. Chtěl k hangárům.

Když byl zadržen, trval na tom, že musí mluvit s velitelem ostrahy. Mojí přítomností byl překvapen, zřejmě čekal, že už budu pryč. V areálu neměl co dělat. Nechal jsem ho vykázat.

Večer v posteli, když už ostatní v domě spali, jsem si vybavil tvář Isabel Laver. Navzdory tomu, že byla zdrcená zármutkem, moc jí to slušelo.

Kapitola II.

Druhý den přinesl další neočekávaný zvrat. V kanceláři mě vyhledal sám ředitel letecké show, Daniel Crosby. V obličeji měl hluboké vrásky. To nevěstilo nic dobrého.

Den přitom začal tak nevinně. Ráno jsem, jako obvykle, posnídal s Karlovou rodinou. Tentokrát nespěchali nikam za školou ani za prací. Byla sobota a na programu měli volno. Chtěli ho strávit v nedalekých horách. Počasí k příjemné túře doslova vybízelo. Slunce svítilo od božího rána a na obzoru nebyl ani mráček. Oba kluci radostně pobíhali a navzájem se pošťuchovali. Byli plní života.

Při jejich pozorování mne mysl zavedla zpátky k nešťastnému úmrtí. Připomnělo mi to, že musím s mužstvem promluvit a zdůraznit nulovou toleranci alkoholu na závodišti i v prostorách hangárů. Také nakoupím testy na přítomnost drog v organismu a rozdělím je ke všem vstupům. Nepředpokládal jsem, že by proti tomu ředitel cokoliv namítal.

Po příjezdu na pracoviště nebylo nutné Crosbymu volat. Potkal jsem ho, když přicházel směrem od hangárů. Tipoval bych, že si šel prohlédnout místo včerejšího neštěstí. Vysoký vychrtlý muž s hranatým obličejem, v neforemně tvarovaném obleku. Za unavenýma očima v celokovových obroučkách se skrýval trochu zkostnatělý, leč stále funkční mozek.

„Pane Haulere, můžete mi vysvětlit, co má tohle znamenat?“ V ruce držel srolované noviny a několikrát s nimi máchl sem a tam před mým obličejem. Jelikož se mi je ani nepokusil podat, evidentně předpokládal, že jsem je již četl. Nečetl.

Na sportovní dvojstránce stál ostrý článek, který líčil nebohého předávkovaného mechanika jako oběť neúnosných poměrů v samém srdci společnosti leteckých závodů. Přičemž vrcholem ledovce byla bezesporu neschopnost bezpečnostní služby udržet pořádek. Jmenovitě pak zaráží především trestuhodná nekompetentnost Davida Haulera, vedoucího celé té pokulhávající mašinerie a jediného zodpovědného člověka za onu nešťastnou událost.

Ačkoliv se článek navenek tvářil, že je věnován osobě smutně zesnulého Teda O’Briana, ve skutečnosti šlo o štvavý počin cílený proti mé osobě.

Jak poznamenal ředitel Crosby, dobré jméno celého soutěžního podniku takovýmito novinovými výlevy jen trpí. Ani mě nepřekvapilo, když jsem pod článkem našel jméno redaktora, který byl včera díky mně vyhozen z areálu.

„Pokulhávající mašinerie“ ťala do živého. Už dávno jsem si říkal, jestli je správné, aby vedení bezpečnostní služby Red Bull Air Race spočívalo na chatrných bedrech a pajdavých nohách jednoho částečného mrzáka. Jestli bych raději neměl přenechat vedení někomu mladšímu. Třeba Ianovi.

Řeč v tomto duchu ředitel Crosby okamžitě a rázně ukončil.

„Vaše hlava má pro nás větší cenu než něčí bezduché svaly.“

Takové prohlášení bylo vůči mému zástupci značně nespravedlivé, přesto mne pochvala potěšila a zároveň pohladila po rozhárané duši. Nastínil jsem řediteli svoji představu o drogové kontrole. V podstatě souhlasil.

„Tak jen hleďte, aby už se nic podobného neopakovalo. Vrhá to na nás špatné světlo.“

Na to, že přišel o život člověk, tak trochu pozapomněl.

„Vlastně jsem za vámi přišel z jiného důvodu.“

Ačkoliv se to zdálo nemožné, vrásky v jeho obličeji se ještě víc prohloubily. Neměl rád dlouhé proslovy, a tak přešel rovnou k věci.

„Vím, že je těžké se po víc jak dvou měsících hned vrátit do tempa, ale mám pro vás jeden neodkladný úkol.“

Tvářil se tajemně a opatrně točil hlavou, jako by zkoumal, zda nás nemůže někdo slyšet.

„To, co vám teď řeknu, zůstane jen mezi námi, jasné?“

Po takovémto úvodu jsem doslova hořel zvědavostí. Ředitel Crosby nepatřil k lidem, kteří by se vyžívali v teatrálních výjevech.

„Byl jsem neoficiálně upozorněn, že dochází k určitým nesportovním a dost možná i nezákonným machinacím, které následně ovlivňují další průběh soutěže.“

Svá slova nechal vyznít do ztracena. Jeho sdělení bylo pro mne šokující.

„Chcete říct, že někdo podvádí a manipuluje s výsledky soutěže? Ale jak?“

„To právě chci, abyste zjistil. Nejdřív musíte prošetřit, jestli k něčemu takovému skutečně dochází. Já doufám, že to je jen nešťastný omyl.“

„Mohu se zeptat, jak jste k této informaci přišel?“

„Sdělil mi ji jeden důvěrný přítel, kterému nemám důvod nevěřit. Jeho jméno není v tuto chvíli podstatné. Důležité je, aby takové počínání, pakliže existuje, nediskreditovalo celou společnost.“

„Pokud mi neřeknete jméno, budu potřebovat něco jiného, čeho bych se mohl pro začátek chytit.“

„Přirozeně. Zaměřte svoji pozornost na nedávnou událost v Budapešti. Podobné incidenty prý lze vysledovat zpět v rámci téměř celého předchozího ročníku.“

„Cože? No, to snad ne.“

Crosby nešťastně kýval hlavou.

„Kdybych to neměl z tak bezpečného zdroje, označil bych to sám za nesmysl.“

„Dobrá, pokud připustím, že je něco takového možné, ví váš informátor, kdo za tím stojí?“

Ředitel jen smutně pokrčil rameny.

„Bohužel.“

Když odešel, sedl jsem si do otočné židle a přemýšlel. Jak by něco takového bylo možné? V celém šampionátu je čtrnáct týmů. Všichni se navzájem důvěrně znají a je téměř nemyslitelné, aby někdo podváděl. Ostatní by si toho dříve nebo později všimli.

Ředitel prohlásil, že k podvodům dochází dlouhodobě. Minimálně od minulé sezóny. A přímo mně pod nosem. Jestli je tohle skutečnost, patřím už definitivně do starého železa. Ten pomlouvačný článek měl možná pravdu.

Ne! Musím dokázat sobě i tomu uštěpačnému pisálkovi, že ještě nejsem na odpis. Ředitel Crosby mluvil o poslední nehodě v Maďarsku. Měl na mysli překvapivé odstoupení jednoho z favoritů v závěrečném finálovém duelu.

Moje znalost té události vycházela pouze z poměrně podrobného Ianova hlášení. Tou dobou jsem hodně četl, co jiného mi také zbývalo. Zotavoval jsem se právě v nemocnici a měl tak dost času.

Klání v Budapešti probíhalo až do nešťastného incidentu hladce. Počasí závodníkům přálo a na březích Dunaje se tak mohl sejít statisícový dav přihlížejících. Semifinálová osmička odlétala svoji kampaň a po doprovodném programu se zbylí čtyři finalisté chystali na grandiózní vyvrcholení čtyřdenního zápolení. Vzrušení mezi diváky bylo téměř takové, jako mezi piloty samými.

Zmiňovaná událost se odehrála mimo zraky přihlížejících, před týmovým hangárem. Sem mechanici vytlačili letecký speciál. Do kokpitu nasedl pilot, nastartoval motor a proběhla série krátkých testů. Něco jako předvzletová kontrola. Čas pokročil a přiblížila se doba letu. Muž v řídící kabině byl netrpělivý. Samotné Final four slibovalo s velkou pravděpodobností umístění na stupni vítězů. Pak pilot vyrobil jednu z osudových chyb.

Uvedl letadlo do pohybu. Bohužel, stroj se nevydal vpřed po rozjezdové dráze. Místo toho udělal kotrmelec. Ne doslova, pouze předek přepadl přes přední kola a zabořil vrtuli do země. Ta samozřejmě náraz nevydržela. Důvodem k této nechtěné zemské akrobacii byly robustní klíny, které bránily podvozku v náhodném pohybu. A bránily mu úspěšně. Poničené listy vrtule nebylo možné opravit. Pilot musel odstoupit ze závodu.

Opravdu kuriózní situace. V atmosféře plné nedočkavosti a houstnoucího napětí sice všechny přítomné překvapila, nicméně ji dokázali pochopit. Ian incident prošetřoval a dospěl k závěru, že se jedná o nehodu. Neměl jsem sebemenší důvod tomu nevěřit.

Ale co ve světle nových událostí? Nebylo vše přece jen jinak? Bylo by možné, že tato bizarní nehoda není tím, čím se zdá? Co jestli šlo o rafinovaný pokus zmanipulovat výsledek soutěže? Budu muset zajít na návštěvu a osobní pohovor za nešťastným pilotem.

Takové ráno jsem si rozhodně nepředstavoval. Ne v den, kdy začnou kvalifikační lety. Hlavní víkendový program. Včerejší tréninky definitivně rozhodly o pořadí soutěžících. Všichni dnes absolvují dva lety. Čtrnáct zúčastněných poletí ve dvojicích proti sobě. Pilot s nejlepším časem proti tomu s nejhorším.

Rakouské klání bylo pro mě vždy tím nejzajímavějším v sezóně. A tentokrát o to víc, že právě při něm jsem se opět vracel k práci. Jenomže letos už od tréninkových letů bohužel nabíral tento ročník stále víc a víc nahořklou pachuť, která mi kazila očekávanou radost z návratu i ze soutěže samé.

S obavou, co se ještě stane, jsem vyrazil do terénu. S Ianem jsem se dohodl, že si pro tentokrát role prohodíme. Po celý následující víkend, kdy bude probíhat finále, budu já hlídat v první linii a on v centrále. Vůbec z toho neměl radost. Nedivím se. Znamenalo to sedět na židli a koukat do monitorů místo na nebe. Jenomže já tentokrát potřeboval zůstat mobilní.

Čerstvý jarní vzduch mi udělal dobře. Nic se nejí tak horké, jak se uvaří. Z lidí kolem sršelo napětí a energie. Dnešní událost přilákala snad všechny věkové kategorie. Ponejvíc tu samozřejmě byli zastoupeni muži středního věku, ale k vidění bylo i mnoho rodin s dětmi a nejeden důchodce. Takové uspořádání vídají chlapi z ochranky nejraději. Tento druh diváků podléhá nekontrolovatelným emočním výlevům mnohem méně a je stabilnější. Slibovalo to klidný den.

Piloti předváděli na obloze své umění a díky nainstalovaným obřím obrazovkám si oko diváka přišlo na své. Obrazové plochy detailně zaznamenávaly rychlé horizontální průlety pylony, stejně jako vertikální kličkovanou v šikaně. Show doplňovaly různé prostřihy a rozhovory s aktéry. Nikdo se tu rozhodně nenudil.

V jeden moment byla dobrá nálada mírně otřesena potyčkou několika mužů. Dokázali jsme ale včas reagovat, než se spor rozhořel. Jeden z přihlížejících nešťastnou náhodou polil jiného, který si to nechtěl nechat líbit. Celý incident zkusil krotit kamarád prvního chlápka, ale namísto toho byl do pře také zatažen.

Protože se vše odehrálo v mé blízkosti, povolal jsem vysílačkou posilu a rázně potencionálně nebezpečnou situaci vyřešil. Můj nástup všechny zainteresované zaskočil a než se vzmohli na reakci, bylo po všem. Nakonec jim přivolaní kolegové jen domluvili a všichni (včetně zvědavců okolo) se mohli vrátit ke sledování pokračujícího programu. Právě včas na další duel.

První z páté dvojice nalétával do startovní brány. Piloti do ní obvykle klesají z větší výšky, aby tak nabrali rychlost, kterou díky pevně zakotveným limitům nesmí překročit. Stejně jako stupeň přetížení. Když letec předepsaná pravidla nedodrží, komise stewardů ho bez milosti penalizuje nebo dokonce vyloučí.

Za letadlem zůstávala šedivá čára dýmu, který chrlil vyvíječ kouře. Tato technická pomůcka neslouží k urychlení stroje, jejím účelem je jen lépe vizualizovat a zatraktivnit let.

Náhle však pruh popelavé stuhy zakolísal a vykreslil na obloze roztrhané obláčky. Pak dokonce přestal pracovat docela. Pilot zřejmě od svého pozemního týmu obdržel informaci o poruše, na okamžik se přestal soustředit a klesl příliš nízko. To byl konec jeho nadějím. Stroj ztratil předepsanou výšku a byl za nízký průlet diskvalifikován.

Tato událost mi připomněla, jak nesnadný úkol jsem na sebe vzal. Prakticky neexistuje mítink, kde by nebyl někdo ze soutěže vykázán. Ať už za technické selhání, jako právě v tomto modelovém případě, nebo za selhání člověka.

Kdo potom dokáže určit, jestli šlo o náhodu, nebo zlý úmysl?

Najednou jsem se cítil bezradně. A podobné stavy nesnáším.

Nejvyšší čas s tím něco udělat. Vyrazil jsem za pilotem, který v Budapešti způsobil nehodu a ohnul vrtuli. Naštěstí už měl dnes odlétáno.

Že nepůjde o příjemnou společenskou událost, mi bylo jasné od samého počátku.

Zaprvé byla celá tato věc poměrně hodně medializována a všichni zúčastnění už měli jistě nežádoucí popularity dost. Zadruhé Nielsen, pilot nešťastného speciálu, patřil do kategorie letců, kteří se cítí být tak trochu nadřazeni ostatním spolupracovníkům. Někteří jeho mechanici o něm mluví jako o arogantním parchantovi.

Ještě dopoledne jsem zhlédl záznam pro televizi, kde Nielsen zkroušeným hlasem vysvětluje, že došlo k týmovému selhání při komunikaci na startu. Operátor, který měl uvolňovat stroj na vzletovou dráhu, se domníval, že signalizuje „Stůj, čekej“ zatímco pilot pochopil pohyb jako pokyn pro vzlet. Politováníhodná, leč pochopitelná nehoda.

Jak už to tak bývá, televizní interpretace se dost často liší od skutečnosti.

„Ten zatracenej bastard to udělal schválně!“

V pilotově brunátné tváři nebyla ani stopa po lítosti. Jen sžíravý vztek. Pochopil jsem, že to myslí vážně.

„Jasně, že to nikomu nepřizná, ale říkám vám, tady nešlo o náhodu. Ten smrad se mi chtěl pomstít!“

Rozhodl jsem se hrát jeho hru.

„Napadá vás, proč by to dělal?“

Nielsen se už už nadechoval k odpovědi, ale v poslední chvíli si to rozmyslel. Když pak promluvil, už nebyl tak sebejistý.

„Do toho vám nic není.“

Víc se mi z něj vypáčit nepodařilo. Jen s přemáháním dokázal vyslovit alespoň jméno nešťastníka, který podle něj celou katastrofu zavinil.

„Tom Clarson.“

Potom už neměl další stání. Naštvaně zmizel z dohledu a cestou se ani jednou neohlédl. Nečekal, že půjdu za ním.

Napadlo mě, že v tomhle hangáru přátelské vztahy moc nekvetou.

Náš poněkud hlučnější rozhovor neunikl pozornosti ostatního osazenstva. Údržbáři a mechanici nakukovali ze všech rohů, šibalsky se usmívali do vousů a přitom dělali, že o mně ani neví. Najednou měli tuze napilno.

Tom Clarson mezi přihlížejícími pochopitelně nebyl. Našel jsem ho na volném prostranství, kousek za budovou. Telefonoval. A nebyl to evidentně příjemný hovor.

„...Jak chceš, ale nepočítej, že ode mě uvidíš jedinou vindru.“

Přicházel jsem z boku. Chybělo mi k němu jen pár metrů, ale stále o mně nevěděl. Vztekle kopal do trsů prožloutlé trávy a naslouchal hlasu z mikrofonu.

„To se uvidí u soudu.“

Když zavěsil, konečně se obrátil mým směrem. Vyděsila ho moje blízkost. Věděl, kdo jsem i co dělám. Nijak ho nepřekvapilo téma rozhovoru, který s ním chci vést.

„Je mi jasný, co o mně ten šmejd všude roztrubuje. Ale takovýmu jako on bych já nevěřil ani nos mezi očima.“

Nečekal na reakci, pokračoval hned dál.

„A když někdo bezostyšně chrápe s manželkou svýho kolegy, tak ani nemůže čekat nic jinýho!“

Po tomhle mnohoznačném vyjádření už Clarson další rozhovor nepřipustil. Odešel prostě pryč. Snažil se mezi nás vložit co největší vzdálenost.

Nevadilo mi to, měl jsem o čem přemýšlet. Cestou zpět na závodiště jsem si přehrával, co mi ti dva řekli, i to, co neřekli. Bude zatraceně těžké něco komukoliv dokázat.

Zatímco jsem vykonával první vyšetřovací pokus v celé kauze, soutěž probíhala nerušeně dál. Čas utíkal jako splašený. Odpoledne končilo a poslední dvojice uzavřela dnešní klání.

K mé radosti byl mezi nejrychlejšími Nigel Bon. Dokázal ze sebe setřást stopy posledních událostí a nenechat se jimi příliš ovlivnit. Piloti létající pro Red Bull Air Race byli profesionálové, což beze zbytku platilo i o Nigelovi. Na jeho výkonu nebylo znát, jak hluboce jej zasáhla smrt osoby z nejbližšího okruhu spolupracovníků.

Pak mě napadla jedna zneklidňující myšlenka. Mám do součtu událostí, které by mohly mít něco společného se snahami ovlivnit výsledky soutěže, zahrnout i úmrtí mechanika Teda O‘Briana?

V kapse tmavých kalhot ležela zatím v klidu vizitka vyšetřovatele. Po návratu do kanceláře mu zavolám, abych zjistil výsledek pitvy.

Diváci postupně odešli a na jejich místo nastoupila četa uklízečů. I já vyrazil pryč, směrem k technickému zázemí společnosti. Cestou jsem uvažoval o novém úkolu.

K cíli mi chybělo už jen pár metrů. Před vstupem postávala menší tmavovlasá postava. O’Brianova dcera. Dívka si mě nyní také všimla. Nejprve odvrátila hlavu a chtěla odejít pryč, pak si to ale rozmyslela a vyrazila přímo ke mně. Když byla sotva na dva kroky, rázně napřáhla ruku a vrazila mi pořádnou facku.

„Vy máte ještě odvahu tady zůstávat?! Díky vaší neschopnosti přišel o život můj otec. Styďte se!“ Oči jí plály hněvem. Tvář měla zarudlou a její dlouhé vlasy nepravidelně vlály ve větru. Vypadala jako bohyně pomsty.

Nebyl jsem schopen slova. Jak bych mohl za předávkování jejího otce? Moje mlčení si zřejmě vyložila jako přiznání viny a znechuceně odešla. Víc než zírat jsem prostě nedokázal. Policie jí zřejmě příčinu O’Brianovy smrti nesdělila. Namísto toho evidentně četla ranní pomlouvačný článek v novinách a prostě mu uvěřila.

Kolik lidí asi udělalo to samé? Všichni podvědomě očekáváme, že když je něco v tisku, tak to automaticky musí být pravda. Vlastně jsem jí takovou reakci ani nemohl zazlívat. Byla pochopitelná. Mohlo mi být jedno, co si o tom myslí, protože kdesi uvnitř jsem věděl, že já nic nezanedbal, jenomže v případě O‘Brianovy dcery Isabely mně to kupodivu jedno nebylo.

Když jsem u sebe v kanceláři zvedal sluchátko telefonního přístroje, tvář mě ještě pálila. Bohužel, policejní důstojník vyšetřující mechanikovu smrt nebyl snadno k zastižení.

„Máme toho moc,“ prohlásil, když ho konečně asistentka dostihla. „Navíc tu teď máme pohřešovaného chlapce, což asi víte, je toho plná televize.“

Posledních pár dní nebylo televizní vysílání v oblasti mého zájmu.

„Nechci vás zdržovat, jen bych potřeboval informaci, jak dopadla pitva.“

„Toxikologii ještě nemáme kompletní, ale už teď lze potvrdit původní hypotézu, a to že O‘Brian zemřel na zadušení vlivem předávkování. Drogy v kombinaci s alkoholem, to je vždycky nebezpečná kombinace.“

„Něco neočekávaného?“

„Nebylo prokázáno cizí zavinění, jestli se ptáte na tohle.“

Přesně to mám na mysli. Do telefonu jsem však nic neřekl. Vyšetřovatel si mé mlčení vyložil jako způsob naléhání a neochotně doplnil další informace z patologovy zprávy.

„Vnitřní orgány zesnulého nevykazovaly známky poškození vyvolané dlouhodobým užíváním omamných látek.“

Podle intonace bych odhadoval, že tyto fráze předčítal přímo z koronerova hlášení. Pak přešel do běžné hovorové mluvy.

„Nejspíš někde v lihovém opojení experimentoval s drogou a neodhadl správnou dávku. Divil byste se, jak často něco takového u nás vídáme. Lidé jsou hrozně neopatrní. Zvlášť pokud jde o vlastní zdraví. Za to může alkohol. Dodává sebevědomí a chuť riskovat. Přitom snižuje schopnost racionálního vnímání.“

„Takže nešťastná náhoda?“

„Nechci předbíhat, ale zatím se to tak jeví. Počkáme na rozbor a provedeme ještě další šetření, ale tato hypotéza se prozatím zdá jako nejpravděpodobnější.“

Smrt Teda O’Briana mohu ze seznamu podezřelých událostí vyškrtnout. Ostatně mechanikův pilot Nigel Bon dnes zaletěl jedno z nejrychlejších kol v soutěži a zítra bude v přímém ataku stupňů nejvyšších.

Rozhodl jsem se tuto zprávu Nigelovi zavolat. Člověku se uleví, když ví, že smrt, které byl svědkem, nenesla stopy cizího zavinění. Bohužel, pilot nebyl dostupný. Podle týmové mluvčí byli s manažerem na jakémsi benefičním večírku. I lidé kolem leteckého show businessu mají své povinnosti vůči partnerům a sponzorům.

Celý zbytek večera jsem prohledával záznamy z posledního ročníku. Zarazilo mě, kolik nežádoucích událostí se přihodí. Prakticky každý mítink si nesl nějakou tu šmouhu. Jak se po chvíli ukázalo, objevovaly se převážně dva druhy nehod. Jedny technického rázu a druhé zaviněné lidským faktorem. Ty nejmarkantnější, nebo ty, které přímo ovlivnily výsledek na prvních pořadích, jsem zapsal do nově založeného notýsku, do dvou sloupců. (Svým způsobem samozřejmě pořadí ovlivňovala každá nenadálá událost, o to těžší bylo se rozhodnout.)

Na konci večera na mě čekalo sedm technických a pět lidských selhání. Příliš okatě vyčnívající změny v pořadí měly vedle sebe ještě navíc křížek. O žádném z nich jsem ovšem nedokázal prohlásit, že je dílem náhody nebo zlým lidským úmyslem. Šel jsem spát dlouho po půlnoci. Zítra všechny čeká finálový den. Třeba stihnu v průběhu vyřazování i pár dalších pochůzek k objasnění na stole ležícího seznamu.

Ticho v horách je úplně jiného charakteru než kdekoliv jinde na světě. Okolní klid na mne výjimečně působil jaksi znepokojivě. Obvykle usínám téměř okamžitě, tentokrát však mé myšlenky nahodile bloudily událostmi předchozích dní. Poslední vědomá vzpomínka patřila prostovlasé zelenooké čertici, vrážející mi divokou facku.

Zvláštní, mozek v polospánku zpracoval tuto hrubost úplně odlišným způsobem. Štiplavý otisk přenesl jako dotyk vlhkých rtů, jemně přilepených na má ústa. Usnul jsem.

Kapitola III.

Ráno, kdesi na rozhraní mezi snem a realitou, zůstávala prchavá vzpomínka na polobdělý sen. Nesmysl! Ona tě nesnáší. Styděl jsem se za své představy, ale přesto jsem ten nečekaný, příjemně vlhký vjem zkoušel v podvědomí zachovat.

Davide Haulere, jsi romantický blázen! Kdo by stál o mrzáka.

Noha o sobě dávala opět vědět. Ostatně jako téměř každé ráno. Když mi doktor předpovídal, že budu do půl roku muset podstoupit operaci, nechtěl jsem si něco takového vůbec připustit. Přeci trochu té bolesti vydržím. (Možná jsem jen zbabělec, co má strach z endoprotézy.)

Vstal jsem a čekal, až bolest trochu pomine. Operaci kyčelního kloubu ani následnou rehabilitaci si teď nemůžu dovolit. Ne uprostřed sezóny.

Když jsem dorazil do areálu, sluníčko právě vstávalo a na východě barvilo zlatem skalní masivy. Dávalo tušit, že bude nádherný den. Začalo vrcholné finále celé rakouské části soutěže. Město Spielberg přetékalo návštěvníky a turisty, kteří si tuto jedinečnou podívanou nechtěli nechat ujít. A že se měli na co těšit.

Automobilový závodní okruh poskytoval svými rozsáhlými tribunami perfektní zázemí všem divákům. Pořadatelé soutěže se proto rozhodli situovat velkou část tratě tak, aby byla vedena diagonálně ve směru výhledu z Red Bull Tribüne. Před užaslými pohledy obecenstva nalétávaly letecké speciály do šachovnicové brány, aby následně proletěly dvěma brankami a za neustálého přibližování směřovaly k šikaně precizně využívající hladkého asfaltu závodiště. Každý návštěvník musel mít pocit, že je přímo v samém centru dění (jedno, na které straně tribuny se nalézal).

Finále tentokrát zahajoval rockový koncert. Mnoho mladých fanoušků hrozilo pod pódiem a zběsile poskakovalo v divokém rytmu hudby. Dlouhé mastné vlasy překotně poletovaly vzduchem. Podezíral jsem je, že hudební produkce byla hlavním důvodem, proč právě dnes přišli.

Moje představa, že bych dokázal vyzpovídat někoho ze zázemí, nebo dokonce z pilotů v průběhu jednotlivých mítinků, se ukázala jako lichá. Vybuzeni rockovou muzikou a adrenalinovou podívanou, to v hledišti vřelo jako v přetopeném kotli. Všichni z mého týmu měli plné ruce práce udržet uvnitř areálu pořádek.

K různým strkanicím docházelo prakticky na všech místech. Lidé pozbývali peněženky, mobily a jeden otec dokonce ztratil dítě. Protože tou dobou médii běžely různé informace o hledání pohřešovaného chlapce, o němž se zmiňoval vyšetřovatel (po telefonátu s ním jsem si doplnil vědomosti), byla celá populace poněkud přecitlivělá, co se tohoto tématu týče. Otec zběsile vykřikoval něco o únosu a svaloval vinu na všechny kolem, jen ne na sebe.

Naštěstí sedmiletý hoch projevil více duchapřítomnosti než jeho otec. Když tátu nedokázal najít, vyhledal pořadatele v reflexní vestě, který ho odvedl a nechal vyhlásit rozhlasem.

Hlášení o nalezeném chlapci bylo následováno oznámením o začátku Final fourteen. Zajímalo mne, jak si povede Nigel Bon. Včera zaletěl nejlepší čas, a tak dnes nastoupí až jako poslední s nejhorším z kvalifikace. To mu dávalo velikou šanci na úspěch.

Rozhodl jsem se počkat na jeho vystoupení v hledišti. Už hodně dlouho jsem nebyl přímým účastníkem závodů. Kolem mě to hučelo jako v úle a já se na kratičký okamžik nechal vtáhnout do atmosféry plné napětí.

„Mohl byste mi pomoci?“

Hlas v bezprostřední blízkosti mne vytrhnul z bdělého snění.

„Samozřejmě, co potřebujete?“

Žena po mé pravici působila bezradným dojmem. Držela v jedné ruce kabelku, v druhé papírový kelímek s limonádou a mezi prsty vstupenku.

„Hledám místo a nemohu ho najít, můžete mě nasměrovat?“

Vzal jsem kartičku a šel s ní nalézt správnou sedačku. Neměla to moc daleko. Vedlejší sektor, řada číslo pět.

Na sedadle již někdo seděl. To se stává celkem dost běžně. Obvykle volná místa někdo přechodně využije k odpočinku, nebo aby se nemusel prodírat až ke svému méně přístupnému sedadlu.

„Můžete mi ukázat vaši vstupenku?“

Místo aby se sedící muž omluvil a prostě odešel, zkusil mě odstrčit a rychle zmizet. Uhnul jsem ramenem a ruka mu beztrestně sjela po mém oděvu. Strčil jsem ho zpátky do sedadla. Vypadal nervózně.

„Lístek… prosím!“

„Hele, tohle je moje místo, jasný!“ Na můj vkus se tenhle člověk otřepal až moc rychle. Znal jsem takové jako on. Namísto pokory, bezostyšná drzost.

„Tak mi ukažte lístek.“

Naštvaně mi ho podal. Čekal jsem, že na něm najdu jiný sektor, řadu nebo místo, ale vše se shodovalo. Znejistěl jsem a požádal dámu za mnou, aby mi i ona půjčila ještě jednou svůj. Zřejmě došlo k omylu a já se musel přehlédnout.

Mladý muž využil chvilkové nepozornosti, znovu, a tentokrát silněji, do mě vrazil a vběhl na schody. Cestou mi zkusil vyškubnout vstupenku. Neúspěšně. Nepovedený pokus ho v úniku nijak nepřibrzdil. Třemi rychlými skoky seběhl ze schodů a zmizel v davu. I kdybych měl zdravou nohu, nemělo cenu ho pronásledovat. Byl pryč. Ale proč? Co provedl?

Po zběžné prohlídce jsem musel konstatovat, že oba lístky jsou na shodné místo.

Ačkoliv nebylo mým úmyslem ženu rušit od podívané, musel jsem ji požádat, aby mě následovala. Samozřejmě nebyla ráda. Neviděla důvod, proč by měla přijít o vystoupení jenom proto, že někdo udělal chybu při tisku. Zopakoval jsem znovu svoji žádost.

Malá místnůstka v srdci tribuny měla stěží dva metry na šířku a tři na délku. Stačila sotva na malý stůl a několik židlí. Obvykle ji využívali pořadatelé k odpočinku nebo jako šatnu k odkládání batohů. V průběhu Red Bull Air Race byla tentokrát vyhrazena pro ostrahu (tato a ještě několik jí podobných po areálu).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sázka na jistotu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.