PETRA NACHTMANOVÁ

UTAJENÉ POLIBKY

Edice PETUNKY

Huntířov, 2018

© Petra Nachtmanová, 2018

Vydalo v roce 2018 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 15. a 13. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálku navrhl a zpracoval © Lourdes Blazek

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-17-5 (epub)

ISBN 978-80-88272-18-2 (mobi)

1. KAPITOLA - 6. ČERVENEC 1598

Krátce svedla paměť k ránu. Za svítání si zpívala mezi stromy a mohutný hlas odrážel radost z potěšujícího pocitu blížících se večerních oslav. Obdivy pozvaných hostů brala jako povzbuzující elixír života.

Bez zábran vyluzovala melodické tóny a zároveň si dávala bedlivý pozor, aby ji nezaslechl nikdo z nejbližších. Nešlo o nic zakázaného. Dosud žádný křesťan ani pohan nezakazoval zralý ženský zpěv. Ona se ale spíše obávala odrazení spřízněných duší svým falešným a skřehotavým hlasem než odvážlivce, který by ji se zamračeným výrazem osočil z nerespektování úcty k blízkému zesnulému.

Z vdovského stavu nikdy nevěšela hlavu. A to ani v době, kdy se na zámku Sudyně pořádaly plesy na počest zesnulého pána. Jako právě v těchto dnech, kdy sem bez zábran pronikala slova panské velebnosti, šlechticů, zámožných měšťanů, ale i malířů, básníků, astronomů či filosofů. Ti všichni ji udržovali v neustálém svátku. V barevném karnevalu života, kde vše jest úplatné.

Spokojeně se usmívala. Stovky zářivých hvězd již osázely noční oblohu. Další stovky třpytivých jisker nacházela v okouzlujících ženách a šarmantních mužích. Právě v tuto chvíli se točily desítky párů v bohatě vyzdobeném sále při dobovém tanci.

Záleželo jí na blahu pozvaných, přijíždějících sem z blízkých i dalekých končin. Nadšeně přikyvovala při namátkové obhlídce spokojenosti. Snadno zvládala tanec a zároveň dění u postávajících a sedících lidí. Na úzkých rtech jí vyrašil úsměv. Mezi hosty panovalo elegantní veselí. Ženy se tvářily záhadně. Muži důležitě.

Na chvíli zvrátila hlavu vzad. Široká otočka ji k tomu sama sváděla. Světlehnědé oči se střetly s odleskem chvějících se křišťálových lustrů u stropu. Z pečlivě upravených vlasů stejného odstínu vyklouzl jeden neposlušný pramen a svezl se jí na krk.

Nebyla zvyklá na tolik vlasů. Dávno se nechala ostříhat nakrátko a na podobné příležitosti si brávala paruky. Nechala je dovážet z Francie, Španělska a Itálie. Vybírala z mnoha odstínů a délek, ale nikdy nevolila bílou - svou pravou barvu klukovského střihu.

Dojetím přimhouřila oči. Jemný cinkot splýval s hudbou pro rozpohybované tanečníky. Harmonii okamžiku uprostřed místnosti však právě přetrhla doznívající hudba. Muzikanti si dopřáli malou přestávku na doladění nástrojů a na osvěžení vyschlých hrdel. Avšak nikdo nedovolil vstup úplnému tichu. Mezi páry to začalo šumět, protože tanečníci vyměnili pohyb těla za slovní bedlivost.

Ani Konstancie Guteredová nezůstala s řečí pozadu. Byla to veselá žena, možná někdy zlomyslná, ale v jádru velmi dobrácká a přátelská. Pobaveně se odtrhla od partnera a nejprve znovu otevřela ručně kolorovaný vějíř, bez kterého se neobešla v letním období. Začala se jím ovívat a chytla nabízené rámě pozorného lékaře Jana Kernela.

„Věříte, doktore, že už se brzy unavím z toho ladného otáčení sem a tam? Zdám se silná a mladá, ale asi skutečně stárnu.“

„Snad netvrdíte, že sedíte hrobníkovi na lopatě? To byste mne, drahá přítelkyně, skutečně hodně rozesmála.“

„Nevěříte počestné vdově? Neodpovídejte. Vím, že ne, i když budete tvrdit opak, jen abyste mne nezarmoutil. Nevadí. Stačí vaše naslouchání. Zbožňuji vaši důstojně klidnou a zároveň vtipnou společnost.“

„Hraběnko, rád vás obdarovávám upřímností. Avšak ne příliš tragickou. Máte za sebou náročné dny. Dovolím si připomenout, že se letošní lov obzvlášť vydařil. 1123 kusů jelení zvěře, 1800 zajíců, 600 kusů divokých prasat. Dále mimo plán nějaké kachny, jezevci a lišky. Váš zesnulý choť by zářil radostí.“

„Zářil? Ne, žádný minulý čas, doktore. On určitě září. Neříká snad hvězdář Diviš, že se duše mrtvých mění na hvězdný prach a z něho se skládá hvězdná obloha?“

„Bezpochyby nesmíme zapomínat na naše osudy zapsané ve hvězdách.“

Konstancie si povzdechla úlevou. Skončil další rok uctívání mrtvého. Ples se pořádal každoročně po týdenní lovecké vášni. Mrzelo ji, že necítila žádné velké dojetí a potřebu honů na zvěř. Naopak milovala závěrečné sváteční hody. Užívání si ve jménu tradice. Josef Gutered skonal před deseti lety na lovu. Vážně ho zranil silný medvěd a vykrvácel dřív, než dorazila pomoc. Nic zlého by se nestalo, kdyby nezanevřel na panovníka Rudolfa II. Několik let ho královští lovčí zvali do nejlepších honiteb jako uznávaného lovce. Jezdil na Křivoklátsko, k ústí úpořského potoka nad řekou Mží na Týřov, na tvrz Lány a na mnoho dalších proslulých míst. Pak se jednou sám nadchl a uspořádal lov na Sudyni. Ovšem král přislíbenou účast zrušil na poslední chvíli. Josef se zapřísáhl, že uloví takové kusy, aby ho královská ješitnost sama vytrestala.

Konstancie svému muži nevyčítala špatně odhadnutí svých sil, ani to, že ji předčasně opustil. Ve skutečnosti jí moc nescházel, protože i dříve se doma příliš neohřál.

Již se ale nikdy nevdala. Rozhlašovala, že hlavně kvůli zištným důvodům. Muži ji neustále obletovali a ráda si dopřávala nezávazných lichotek.

Na mužovu počest každoročně pořádala týdenní lovecký velezážitek. Vždy si přál honit se za zvěří a čest mu prokázala právě tímto druhem vzpomínání, i když kvůli své přehnané zálibě přišel o život.

„Jen říkám, že alespoň ty jeleny byste neměli tolik trápit. Naženete je mezi plachty a hrajete si na velké bojovníky. Jde o falešný triumf, protože jsou už vlastně chycení.“

„Vím, máte pro ně slabost. Útěchou vám může být, že já se přímo neúčastnil těchto loveckých orgií.“

„Ano, doktore. Patříte mezi šlechetné duše. Vy pouze sčítáte padlé kusy,“ pousmála se Konstancie a zaměstnávala volnou ruku, aby vějířem dobře rozháněla těžký vzduch.

Rozhlédla se kolem a objevila hlouček lidí, kam se vydala bez zaváhání. Milovanou neteř obklopovali tři muži a jedna žena. Příliš nejásala z její společnosti, žádný zajímavý ctitel pro Markétu Hlavicovou. Jednalo se o ty staré blázínky, kteří jí samotné dělali společnost na zdejším zámku.

Zlatotvořič Jan Kudrna si kroutil hustý knír mezi palcem a ukazováčkem pravé ruky. Společně se zámožným statkářem Leem Kudrnou z Kropů se smál jisté trefné poznámce hvězdáře Karla Diviše. Přitažlivá, okouzlující a opačným pohlavím zbožňovaná Markéta Hlavicová se svou společnicí Annou Déberovou vypadaly též zaujaté a pozitivně naladěné.

Konstancie na dálku odhadovala, že Diviš si pozornost a dobrou náladu získával svým proslulým jídelním horoskopem pro nudné večery. Po pár krocích vpřed odsouhlasila, že se nespletla. Jakmile se ocitla v kruhu bavících se přátel, pustila se galantního doktorského rámě, aby se chytila hlavního slova.

„Koukám, že přicházím právě včas. Pochlubte se, milý příteli, o co zábavného jste mne za mé nepřítomnosti ochudil? Ráda bych se též se srdce zasmála.“

„Drahá Konstancie, právě jsem s přítomnými rozebíral zítřejší horoskop dnešní výborné zaječí paštiky.“

„Troufám si pochybovat o důvěryhodnosti hvězdného poselství. Bude snad ještě zítra naše slavná paštika naživu?“

„Nastane zmrtvýchvstání. Hvězdy nelžou!“

„Nechcete snad provolávat, že nám z útrob vyběhnou rovnou zajíci?“ poznamenal Leo Adam a hlasitě se zasmál vlastním slovům.

„Řekl bych, že tam nahoře na hvězdné obloze si šuškali o paštice. O trochu pozměněné, velmi jemné až tekuté paštičce...“

Leo Adam v sobě dusil výbuch smíchu s ohledem na pozorně naslouchající dámy. Velmi pohotově zbystřil, jak do jedné zvážněly během kratičkého okamžiku. Hlavně Anna Déberová se mu nezamlouvala. Nejprve pohoršeně nadzvedla obočí a posléze nápadně rychle zbledla. Oči se jí podivně leskly. Tipoval, že se pod ní celá země chvěla a houpala.

Mužský slovník humoru do ženských řad? Ani nápad! Mimořádně se jich zastane a vynasnaží se zachránit, co se dá. Jen aby snad ta křehotinka nečelila tragédii. O tak dokonalém dni by utíkala v potřísněných šatech do soukromí.

„No tak, kroťte se, slavný věštče! Doprovázíme mladé dámy s choulostivými žaludky. Jistě nenacházejí zálibu v oživování snědených paštik,“ křečovitě se pousmál, svraštil čelo a střetl se s hraběnčiným souhlasem.

„Ano, poněkud nechutné, příteli. Nic vám nevyčítám, přesto se přimlouvám za lahodnější téma. Co kdybyste všem tady zopakoval osud sladkých plodů? Vykládal jste mi o nich minulý týden a tryskaly mi proudy slz smíchu.“

„Omlouvám se za malé zvrácenosti. Máte pravdu, raději přejdu k míse s cizokrajným ovocem a ke sladkým předpovědím hvězdných stálic.“

„Vše odpuštěno. V přebytku dnešních těžkých stolů se člověk ani nediví.“

Hraběnka Konstancie Guteredová čekala, až hvězdář naváže na přerušené vyprávění, ale ten se na chvíli úplně odmlčel. Využila momentu tichého přemítání k prozkoumání stavu drobné dívky. Všimla si změny jejího stavu. Anna Déberová se zdála nesvá a otřesená nevinnými poznámkami. Inu, někdy stačila zmínka a člověk měl co dělat, aby udržel způsoby slušného chování v dobrém stavu.

Zde nechybělo mnoho. Ta holka zakotvila na pokraji omdlení a napadlo ji, že by se nejraději vzdálila. Když ji tak pozorně zkoumala, neodpustila si rýpnout do žhavého. Možná šlo o zcela jinou věc než o neposlušné ukládání stravy po bohaté hostině.

Naklonila se ke své neteři Markétě, která vypadala v naprostém pořádku. Zašeptala:

„Nepřijde ti, milá Markéto, že si Anna příliš utahuje šaty? Copak se lidský jedinec dobrovolně dusí?“

„Hltala jako divá, nediv se,“ uchichtla se a v očích jí přátelsky zajiskřilo.

„Jak si vzpomínám, viděla jsem ji už během dne staženou víc, než je zdrávo. Přehání to.“

„Neřekla bych. Anna je na sebe příliš přísná. Nepovolí své šaty ani o kousek. A ani jiné naučené způsoby počestné ženy nehodlá nijak uvolňovat. Mimochodem, tyto šaty má střižené úplně stejně jako nesváteční a myslím, že jí skvěle padnou.“

„Padnou, ale jen tak nespadnou. Nesvěřila ti sladké tajemství?“

„Anna? Proč?“

„Tak... připadá mi tajemná... Opravdu ti nevyprávěla nějaký srdceryvný příběh, který by ji při vyzrazení přivedl na hranici pro čarodějnice nebo k samotnému katovi? Ráda si ho vyslechnu i s těmi nejpikantnějšími podrobnostmi. Samozřejmě s naprostou mlčenlivostí v případě potřeby.“

„Ne, tetičko. Nekonalo se žádné buzení osudů ztroskotaných lodí. Kdybych se snad stala nositelkou hrůzné pravdy, neporušila bych slib mlčenlivosti. Nezradila bych, i když vím, že zpověď by u tebe bydlela dobře střežena.“

„Zrádci se mi také protiví, poněvadž dary od satana dost pálí. O chladných večerech by se mi ale hodilo nějaké to rozehřáté a hodně upovídané polínko. Opravdu bys nevyštrachala pár vět?“

„Ne, ne, ne,“ zavrtěla hlavou Markéta a nádherně se usmála.

„Škoda, měla bych o čem přemýšlet.“

Jakmile se hraběnka začala věnovat naslouchání hvězdáře, který konečně vlezl do správné kůže a rozpovídal se, začala Markéta sama sledovat Annu.

Možná ano. Snad jí opravdu připadala více nafouklejší než obvykle. Šaty jí poněkud přidávaly na šířce, i přes přílišné utažení v pase. Všimla si také Anniny tváře. Ano, nezapochybovala o prudké změně, protože postrádala obvyklou zdravou červeň a podobala se nemocné.

Soustředila se na ni delší chvíli. Jejich oči se brzy střetly. Anna okamžitě změnila mdlý výraz obličeje na radostný. Jenže Markétu tak lehce neošálila. Přešla k ní a raději se přeptala, aby se ujistila na vlastní uši.

„Cítíš se dobře, Anno? S tou paštikou si to neber tak k srdci. Hvězdář Diviš je spíš blázen a šprýmař než vzdělaný učenec. Chce působit vtipně, nic víc.“

Anna s úsměvem přikývla na souhlas. Zřídkakdy si na něco stěžovala. Rozhodně se nyní nehodlala přiznat ke svým nepříjemným záležitostem. Pozorně se snažila soustředit na nové vyprávění přítomných pánů. Bohužel se nezmohla ani na jednoduché „Ano, paní!“ Připadala si mátožná a pohlcená hustou mlhou.

Uběhlo sotva pár vteřin a slyšela hlasy z dálky. Před očima se jí rozkmitaly černé body. Začaly rychle houstnout, až si za chvíli připadala chycena v černém suknu. Břicho měla tak nafouklé, že cítila převeliký tlak až v krku.

Víc se neovládala. Pleť jí stále více zelenala a poprvé v životě nedovedla zabránit neskonale odporné věci. Narychlo odvrátila obličej od přítomných. Ani si nestačila přehodit své husté kadeřavé vlasy na jednu stranu, jen narychlo poodstoupila o krok vzad. Před tím omdlením vyzvrátila večerní bohatou stravu na zem.

Hvězdář Karel Diviš a statkář Leo Adam naštěstí okamžitě zareagovali a zabránili pádu na parkety. Měla štěstí. Kdyby ji nezachytily pevné ruce mužů, upadla by a ke všemu zlému by si přivodila ještě hloupé zranění.

„Anno!“ vykřikla vyděšená Markéta a pozorovala tetu Konstancii, jak bděle chytila sklenku vody a chrstla ji na příliš zelenobílý dívčí obličej.

Dívka pomalu otevřela oči a lítostivě zasténala. Rovněž hvězdář Karel Diviš nešetřil omluvami za nevhodné komentáře. Anna mínila odpovědět, aby si to nedával za vinu, protože nevolnost ji přemohla daleko dříve. Než se ale zmohla na slovo, podlomila se jí kolena. Muži ji ovšem dosud nepustili, a tak jen zpevnili stisk.

„Prosím, odveďte ji do sametové ložnice. Ta je odtud nejblíž. Zavolám někoho, aby ji uložil a připravil medicínu pro úlevu a posílení. Však postávala celý den na nohách a kdoví, co všechno nasoukala do toho svého náchylného žaludku.“

Hraběnka Konstancie domluvila a pokynula na ženu odnášející prázdné sklenky. Ta se měla postarat o doprovod dvou mužů a zeslabené Anny do ložnice. Také obstarala bylinkový čaj od kuchařky a bylinkářky Gerdy.

„Děkuji za pomoc,“ vydechla vděčná Anna. Slzy se jí začaly kutálet po tvářích, sotva se otočila zády k hraběnce.

Hvězdář Diviš a statkář Adam se snažili nevšímat ženského pláče. Ani jeden z nich si ve skutečnosti nevěděl rady, jak by tuto plačtivou situaci proměnil na veselejší scénu. Sotva ji posadili na postel v místnosti se zelenými sametovými stěnami, mlčky spěchali znovu do sálu.

Spolek zvědavě přihlížejících šel již po svých radovánkách. Markéta s Konstancií se definitivně oddělily od zbývajících mužů. Markéta se otřásla. Dolehla na ni tíseň. Nedokázala vypustit z hlavy Anniny dlouhé vlasy zohyzděné zvratky.

„Zajdu za Annou, třeba ji něco tíží na srdci. Poslední dny mi připadala jiná. Utrápená.“

„Jen zůstaň, drahá. Neujímej se pečovatelských povinností, na to platím až příliš rozrostlý personál. V nemoci se lidé chovají odlišně.“

„Sama jsi nakousla cosi o jejím utajeném příběhu. Nijak mne tvá moudrost neuklidňuje.“

„Závažnost situace jistě není tak neodkladná, milé dítě.“

„Cítím vinu. To já ji přemlouvala, aby se mnou zůstala ještě několik hodin. Musela trpět.“

„Jedno omdlení neznačí žádnou nesnesitelnou bolest. Trocha nestráveného jídla na podlaze. Nic víc. Nedělej si zbytečné starosti. Anebo se ti také udělalo špatně?“

„Anna mi poslední dobou připadá slabá. Nikdy před tím nevypadala tak vystrašeně, bledě a nezdravě. Obdivovala jsem ji pro neustálou sílu. Nikdy nechodila spát dřív než já. Nikdy ji sebeotřesnější povídání nepodlomilo kolena.“

„Říkám ti, dusí v sobě velké tajemství. Snad muže?“

„Muže? Ne, Anna se s nikým nevídá. Rozhodně ne takovým způsobem, na jaký myslíš, tetičko.“

„Odpřisáhla bys to na smrt nejbližších?“

„Rozhodně ano.“

„Mno, raději se vyhni přísahám. Vybereš si mne a já bych se ještě ráda dožila tvých dětí.“

„Ty Anně moc nevěříš, ale ona by se mi určitě svěřila. Jsme jako sestry, nedělí nás žádná záhada.“

„Dobře, přestanu se šťourat v dohadech a ustavičném popichování. Pojďme ještě chvíli bavit pozvané naší přítomností a potom se také pomalu vzdálíme. Jak se ne nadarmo říká, v nejlepším se má přestat. Brzy ulehneme, abychom nedopadly hůř než tvá půvabná společnice.“

Konstancie Guteredová se záměrně odchýlila od propírání života Anny Déberové. Markéta snad nic netušila, ale jí nemusel nikdo nic bližšího vysvětlovat. Léta zkušeností vytříbila jedinou pravdu – za větší část bolestí a slz mladých žen mohli muži! Uměla si dobře představit pletichy, které se brzy vyrojí jako tisíce rozbzučených vos.

* * *

Anna Déberová ležela bezvládně v sametové ložnici. Jakmile ji muži usadili a pomocnice z kuchyně Františka uložila a přes chvilkový odpor uvolnila utažené šaty, ulevilo se jí. Ne nadlouho, ale i krátká chvíle pomohla vyčerpané duši.

Jakmile osaměla, začala se propadat do svého bludiště trápení. Břicho jí začalo opět těžknout, stejně jako hlava a ostatní části těla.

Blouznila.

Tmavě zelené sametové kříže jí divoce létaly nad hlavou. Neznámou silou vystřelovaly ze stěn zámeckého pokoje a zanechávaly po sobě ohnivé díry.

Symboly božství rejdily nad postelí ve znamení samotného ďábla. Nikdo by jí nenamluvil, že kříže znamenají modlitby a odpuštění. V předpůlnoční době neviděla nic jiného než pekelné brány.

Za všechno mohl ten láskobolestný pocit! Hřích spáchaný v pomatení rozumu. Chlad od chodidel, třes na hrudi, štípající mráz na očích, v uších, ale hlavně na místě, kam usedl mužský klam. Její prohra lásky.

První a poslední chycení slibu v příliš silném větru.

Letošní zimu bez ostychu označila za viníka. Tíhu přešlápnutí nesla uvnitř sebe už od prvních únorových dní.

„Ten proklatý osud! Ďábel mi nastražil past a já...“ zašeptala z posledních sil Anna Déberová a oči se jí zalily slzami.

Vzápětí zkřížila ruce na břichu a svíjela se bolestí. Kdyby ji nepřepadly tak ukrutné křeče a neovladatelný pocit nevolnosti, nikdo by si ničeho nevšiml. Jenže ďábel nikdy nespí! Díval se, když si v zimě vyhrnovala sukně a nechala do sebe pronikat pořádný kus mužského slídění.

Pro jednou by se jí snad dostalo odpuštění. Kolikrát si vlastně v ten krutě zasněžený čas dovolila seskočit z cesty počestné dámy? Poblouzněná něžnými mužskými způsoby si brala každou chvilku. A vůbec se neptala, co bude dál.

Dál přišla zrada.

Plivl na ni okamžitě, jakmile zjistil, že tajná setkání nezůstanou bez následku. Trest. On se jí nakonec chechtal do očí.

„Chtěla jsi to! Chtěla a žadonila o každý dotek. Tak proč se najednou bojíš? Proč mne proklínáš, že ti moje sémě převrátí spokojený život naruby? Proč ode mne něco žádáš, když já ti nechtěl nic věnovat?“

Lhal. Klamal ji slovy a povznášel své tělo do nebes. Věděla však, že patří do nejtemnějších hlubin společně s ní.

Dnes v noci přijímala trest jako první. Udusí ji dým nebo jeden z poletujících křížů. Doufala ve velmi brzkou smrt, protože nesnesla trpět.

Maminka jí kdysi říkala, že si pro ni přiletí bílý anděl. Jako malá si nepřála andělův přílet. Chtěla, aby přiklusal kůň. Úplně jedno, jestli bílý, hnědák nebo ten nejčernější na světě. Toužila po koňském sedle víc než po lidském přátelství. A opravdu ji tenkrát život nadělil koňské štěstí.

Anna Déberová se narodila jako první dcera zámožného pražského formana Heřmana Débera a zchudlé anglické šlechtičny Eleonory Swannové.

Eleonoru Swannovou vyslala kdysi do Prahy umíněná sázka s vlastním bratrem Richardem. Tehdy sedmnáctiletá Eleonora přísahala o pět let staršímu sourozenci, který spravoval polorozpadlý hrad po rodičích, že se dobře vdá a vyleze z kraje ničeho na slunce. Vleze do života, kde se to hemží kromě zvířecích pachů i přepychem. Onoho důležitého rána vstala za svítání a poručila jednomu ze dvou zbývajících sloužících, aby jí osedlal nejsilnějšího koně. Koně z několika málo dosud přežívajících díky volnosti pastvy v ohradě a na okolních lukách.

Odchod ji netížil. Nezanechávala tu vlastně nic cenného, a tak se svým způsobem těšila na nové dobrodružství. Domov znamenal často opilého bratra a duchem nepřítomného otce, který stále posedával a obracel třesoucími se dlaněmi stránky bible. Odnesla si jen pár nejnutnějších věcí. Patřil k nim prsten s ametystem a svatební šaty po mamince, která loni náhle zemřela v nedožitých čtyřiceti letech. Veškeré jmění na cesty dále představovaly kartáč na vlasy, dva náhrdelníky, dvoje šaty, teplý plášť, trochu jídla, ovoce, voda, ale nakonec i něco málo peněz, co sotva zaplnily miniaturní kožený měšec.

K těmto materiálním věcem si vložila do paměti adresu otcova známého z dřívější doby – Briana Almonda. Dříve k nim často jezdil a doufala, že si ještě rozpomene na krásnou dívenku s buclatými tvářemi a tmavohnědými kadeřemi, kterou tak rád obdivoval a vypravoval jí skutečné příběhy ze života námořníků. Sám vlastnil dvě lodě a věnoval se obchodování.

Netušila, proč přestal navštěvovat jejich hrádek. Věděla, že mu nezáleželo na rychle se ztenčujícím mizerném bohatství. Přesto se vytratil z jejich života. Matně si vzpomínala na dřívější otcovu zmínku, že se ho pokoušel zabít vlastní syn, ale on byl rychlejší. Pravděpodobně od této doby zahořkl vůči veškerým přátelům, dokonce i těm z nejváženějších anglických šlechtických kruhů.

Netušila, kam ho později vítr zavál. Nedávno se ale doslechla, že jeho lodě stále fungují na plné obrátky a on se trvale usadil ve městě poblíž přístavu Maurol na jihu země.

Hodlala ho poprosit o malou výpomoc a nepřipustila si neúspěch.

Odvaha, pro mladou a krásnou dívku.

Vrhala se zcela dobrovolně do souboje bídy s jiným druhem nuznosti. Říkala si, že hůř snad být nemůže, protože pokud ji někdo zabije na cestě, jde o vůli boží. Pokud přežije, vylíže se z úplného dna. Tím si byla jista a přísahala by na smrt matky, kdyby se dosud těšila životem.

Budoucnost nijak zvlášť neplánovala. Původně zamýšlela zakotvit kdesi ve Španělsku. Jestliže se nedostane blíž ke španělskému královskému dvoru, nastoupí na jednu z lodí mířících do opěvovaného nového světa za oceánem. Briana Almonda našla snadno. V přístavu nenarazila na člověka, který by nevěděl, kde tráví starý muž volný čas.

Kromě honosného měšťanského domu na kraji města se pohyboval v přístavu při nakládání svých lodí. Mimo tuto dobu chodil do laciných hospůdek a lokálů, kde si kromě hojného množství vína a medoviny poroučel mladíčky, co se nezaleknou obnažovacích a ohmatávacích rituálů. Těmito jednoduchými bytostmi uspokojoval své poslední zvrácené chtíče.

Eleonora Swannová se stala na půl roku jeho žízní po životě. Poté se rozloučila. Nechtěla zde zůstat natrvalo. Nejdříve zamířila do Evropy jako společnice dvou postarších dam. Procestovala mnoho rušných i méně navštěvovaných míst. Došlo i na Prahu, která ji tolik neočarovala.

Některá zdejší místa jí silně připomínala domov. Místo, odkud velice ráda utekla. Viděla pár stavení z cihel, další povětšinou ze dřeva a hlíny. Ulice ji vítaly hromadami špíny a čpavým zápachem. Ne, nikdy by neutrousila ani slovo o trvalém usazení v této zemi.

Osud tomu chtěl. Náhodně se setkala s Heřmanem. Ten jí před očima šermoval svěžím humorem a uplácel ji milými pozornostmi. Netrvalo dlouho a stala se mu ženou.

Anně Déberové bylo šestnáct, když ji poslali k Hlavicům z Hradiště. Marie a Vilém Hlavicovi měli kromě syna i dceru, která si přála příjemnou společnici. Anna se jí ráda stala. S o rok mladší Markétou si padly okamžitě do oka. Po dvou letech na panství odešel Markétin bratr Karel do války s Tureckem. Doposud se nehodlal vrátit, ani přes mnohé uslzené prosby v matčiných dopisech.

Čas mezitím běžel poklidně pro obě dívky. Často vyjížděly na koních, obdivovaly motýly na zahradě plné květin a mluvily o všem, co se šeptá mezi mladými dívkami.

Troufala si říct, že se stala Markétinou opravdovou přítelkyní. Kdyby nebylo letošní mrazivé zimy, žila by s klidem na duši.

Přesně tak! Hladová zima ji připravila o nejcennější bohatství. S tajemstvím se nesvěřila ani přátelské slečně, aby ji svými slovy neranila.

A tíha na srdci zabíjela.

Stalo se to při každonedělní projížďce na koni. Pohodová cesta se brzy proměnila v drama. Užívala si jediné volné odpoledne o samotě, když se kůň najednou splašil. Kdosi v dáli vystřelil ze zbraně a kůň téměř letěl, jaká ho přepadla šílenost.

Anna spadla na zasněženou zem hned po prvním zvířecím zdvihu na zadní. Nic si nezlomila ani nezničila. Koně ale bohužel nenalezla ani po několika tisících krocích. Rozhodla se vrátit pěšky. V zimě se brzy stmívalo a začalo přituhovat. Vždyť vůbec neplánovala žádné nepředvídatelné události, když tolik týdnů se vše odvíjelo podle stejné osnovy.

Svižná chůze se s postupujícím časem zpomalovala. Ztěžka popadala dech. A zabloudila! Tolik času tady strávila v okolí a zrovna dnes, v nesnadné situaci, se ztratila všem lidem z očí!

Doufala, že někdo přijede na dřevo, ale za setmění spíše očekávala pytláky. Který z nich dá přednost pomoci dívce před kořistí? Spletou si ji ve tmě se zvířetem? Napadaly ji spíše dramatické scénáře než šťastné konce.

Kroky vázly v hlubokém sněhu. Když začala myslet na nejhorší a propadala zoufalství, uslyšela koňské zaržání. Muž na koni! Do srdce se jí navracel klid a zkoušela zmrzlé rty dohnat k úsměvu. Zvedla alespoň ruku, aby zamávala, protože místo křiku šeptala.

„Haló, pane. Prosím, zastavte se.“

Měla štěstí. Muž ve vzpřímeném posedu na koni se zrovna otočil. Údivem vydechla. Znala ho, a to jí přineslo naprostou úlevu. Muž okamžitě zareagoval. Pousmál se na ni, sesedl z koně, vzal ho za otěže a pomalu se vydal k ní.

„Copak tady děláš, Anno?“ oslovil ji důvěrně, ale v tuto chvíli pramálo zkoumala styl oslovení. Upřednostňovala se dostat včas do teplého místa, kde žila a pracovala.

Anna si odkašlala a pološeptem převyprávěla situaci. Jak se kůň po ráně ze zbraně vzepjal a ona k vlastnímu neuvěření asi vstoupila na bludný kořen.

„Nejspíš pěkně zmrzlý a zasněžený, Anno.“

„Kdo?“ ptala se nechápavě.

„Kořen. Ti pytláci nebo lovci asi omrzlinami netrpěli, když dokázali zamířit a vystřelit.“

„Jak víte, že jich bylo víc? Zaslechla jsem pouze jednu ránu.“

„I jedna rána stačí pro několik mužů,“ odpověděl záhadně a Anna si stačila všimnout, že u sebe drží dvě zbraně. Jindy nic neobvyklého, ale dnes se pozorně zahleděla na koňský hřbet, kde z připevněného vaku koukaly dvě hlavně.

„Tak co s tebou, křehotinko? Jsi studená, třeseš se a drkotáš zuby. Zahřeju tě vlastním tělem, nechceš?“

Zarděla se a zavrtěla zamítavě hlavou.

„Nemyslím to vážně. Nemysli hned na nejhorší. I když, co je nejhorší? Neboj se, odvezu tě tam, kam patříš, ale něco mi slib.“

„Nemyslím na nejhorší, mýlíte se!“ ohradila se a podivné myšlenky pokoušela zamaskovat dalšími slovy. „Nevím sice, o co jde, ale slibuji udržet na jazyku každé slovo. Nepustím ho jen tak zbůhdarma ven skrze rty.“

„Nejde o nic strašného. Rád bych, aby ses ani nezmínila, že jsi mne tady potkala. Rozumíš mi?“

„Ano, ale...“

„Žádná ale, ber to jako rozkaz. Nebo prosbu přítele? Ano, proč bych ti rozkazoval. Svorně tě žádám, abys udržela naše společné tajemství mezi čtyřma očima a dvěma srdci. Nebo je tvé srdce zadané?“

Zavrtěla hlavou.

„Ne, to ne. Není…“

„Myslel jsem si to. Tahle kráska nerozdává na potkání, co patří výhradně jí. Teď mi podej ruku, pomohu ti na koně. Koukám, že po svých bys asi daleko nedošla.“

Krátce zaváhala, ale natáhla ruku, aby ji pevně stiskl a pomohl vyzdvihnout na koně. Sám ho vedl. Dobře věděl, kde se nacházejí. Stačilo pár metrů a poznávala okolní krajinu. Později uvažovala, že záměrně nespěchal, aby se s ní déle bavil a přiváděl ji do rozpaků.

Na kraji lesa sesedla z koně. Chvíli se rozhlížela, než se dostala k poděkování. Filip Kostelský si všiml, že na něco čeká. Začal se omlouvat.

„Je mi líto, slečinko, ale dál musíte sama. Za chvíli se v Hradišti sám objevím. Společně bychom asi těžko vysvětlovali náhodné lesní setkání. Navíc, sama jistě pochopíte, že by napovrch vylezlo to, co má zůstat navěky zapomenuto.“

„Ano, rozumím. Mnohokrát děkuji, pane. Jak se vám vůbec odměním?“ ptala se ze slušnosti a uvědomila si, že se znovu vrátil k formálnějšímu oslovení.

Pozorně si ji prohlédl od hlavy k patám, jako by dosud neviděl ani kousek její osoby. Stačila by trochu dochutit a spořádal by nejkřehčí sousto poslední doby! Dnes mu ale nezbýval na ženy čas.

„Drahá, sám se přihlásím o odměnu. Nepochybujte, že na dnešní setkání jen tak lehce nezapomenu.“

„Také nezapomenu. Málem jsem se stala zmrzlou dívkou.“

„Zmrzlá panna. Hmmm, to by byla velká škoda, že?“

Zarděla se a bez dalších řečí odběhla.

Nevěděla proč, ale provrtal se jí do myšlenek. První noc se jí nedařilo usnout. Myslela na mladého zachránce, na Markétu a na svou poslední lež.

„Anno, tak jsi konečně tady? Jsem tak ráda.“

„Nic se mi nestalo, slečno Markéto. Neměla jste si dělat starosti.“

„Co se ti přihodilo? Kůň přiběhl dávno před tebou a my se obávali o tvůj život. Kolem se to hemží všelijakými zloději a násilníky.“

„Omlouvám se, kůň mi opravdu utekl. Zalekl se chrastění keře. Tušil dřív než já, že se v něm někdo schovává.“

„Kdo se tam ukryl? Povídej.“

„Nevěřila byste, ale pořádný kanec. Než jsem se rozkoukala, divočák tryskem vyběhl a kůň se mi splašil. Nenalezla jsem ho, a tak jsem se vydala zpět po svých. Nic zlého mne nepotkalo. Snad jenom zima se do mě pustila více, než jsem zvyklá.“

„Tak to je moc dobře. Za nepříznivého počasí se lehce přihodí nehody a nepředvídatelné události. Raději zaběhni do kuchyně a požádej o horký čaj.“

„Ano, děkuji. Hlavně, že mne nezastihla tma. Vlci by mne roztrhali.“

Usmála se a šla se do pokoje převléknout. Nic zlého ji nepotkalo? A co ten muž? Zlý nebo dobrý? Napadla ji jediná odměna, kterou si vyžádá. Co by si vzal jiného? Patřil druhé dívce, blízké přítelkyni, a přesto nezahnala myšlenky na jeho doteky.

Toužila, aby se k ní v noci proplížil. Ráda by se nechala opít slastnými nočními ozvěnami.

Ne! Nesmí si připustit chvilkové okouzlení. Raději by zemřela, než podlehla právě jemu! Ano, pevně se rozhodla, že na Filipa Kostelského dočista zapomene.

Jenže druhý den ráno se jí zdálo, že ho zase slyší za sebou. Nemýlila se. Právě vjel do brány a dával o sobě hlasitě vědět.

„Slečno Anno, jakou jste prožila noc?“

Nestačila ani odpovědět něco ve smyslu, že na takové věci se přece slušný muž neptá. Přijel blíž, sklonil se a pošeptal tak, aby slova patřily jen jedněm uším.

„Moc ti to sluší, krásko. Rád bych se k tobě do ložnice proplížil otevřeným oknem. Nerad chodím dveřmi, víš?“

„To neuděláte! To nemůžete myslet vážně...“ sykla a zase oněměla.

Díval se na ni prosebnýma očima, téměř mlčky žadonil.

„Myslím na tebe od první chvíle našeho osudného setkání v lese. Vím, známe se již z dřívějška, ale včera šlo o docela jiný pocit. Osud tomu chtěl. Však řekni sama, nezmrzla bys kdesi pod stromy nebo tě nezardousila hladová zvěř, kdybych se tam neobjevil? Říkám, jedná se o osud duší, které se touží spojit. Velice ochotně udělám mnohem víc než doposud. Stačí, aby ses kvůli mně úplně dobrovolně svlékla.“

„Mlčte!“

„V teple. Ne, na sněhu.“

„Zavřete nesmyslná přání na několik západů. Prosím…“

„A když se pěkně zavlníš a protočíš boky, jistě tě potěší i obrovský přídavek.“

„Nemluvte, slyšíte?“

Styděla se. Zčervenala snad úplně všude. Taková slova! Chtěla se rychle protáhnout a odejít, ale nenechal ji.

„Chceš mne stejně jako já tebe. Vím to. Samozřejmě ti brání ta tvá dlouho uchovávaná poctivost. Stačí chvilka a zbavíš se jí. Vyměníš ji za nespoutanou vášeň. Jakmile se pomiluješ, spadne ti kámen pochyb a strachu ze srdce. Slibuji, že naše společné potěšení nikdy nevyhodíš z paměti. Je snad hřích se pomilovat s ženou, která mne oslnila svou krásou a láskou?“

Láskou? Co mohl poznat za tak krátký čas! Ani ona sama nehýřila jistotou lásky. Jenže se jako první ujal hlasitého pojmenování pocitů. Chtěla mu uvěřit a věřila. Roztřásly se jí nohy. Ještěže tu stála oblečena v dlouhé sukni a nic nepoznal. Snad. Hlas se jí chvěl rozrušením. Asi mu neušlo, jak mu nahrává její nejistota. Říkal to, na co se bála jenom pomyslet.

Chvilku oba mlčeli. Kolem nich prošly dvě mladé pradleny. Obě usměvavě pozdravil a ony se zachichotaly. Sotva se vzdálily, Anna znovu promluvila.

„Nemůžete mluvit o nás. Markéta...“

„Dosud se nestala mou ženou. I když se jí brzy stane, který muž zůstává

věrný jedné?“

„Nikdy se nesnížím k milování s mužem před svatbou!“

„Mou nebo tvojí? Vezme si snad někdo dobrovolně starou pannu? Nepatříš přece ke vznešeným obchodním zámeckým artiklům. Jsi jen květina, která po okoukání opadne.“

„Mlčte, slyšíte?“

„Tak mne neposlouchej a utíkej! Uteč před pravdou, co tě tak uvnitř tlačí.“

Do očí jí vyhrkly slzy. Přinášel trápení. Zamotal jí hlavu, vířil potlačované myšlenky. Nevěděla, co dál povídat a jak se obhájit. Zbaběle utekla. Ano, s vervou se protáhla kolem koně a hbitě zmizela v domě…

Přítomnost přemohla vzpomínky. Opět se nacházela v ložnici, kam ji dovedli téměř v bezvědomí. Ležela na posteli zesnulého muže paní hraběnky Konstancie Guteredové.

Ty poletující kříže nad postelí se začaly shlukovat a vytvořily hlavu samotného ďábla. Přijde konec! Dívala se, jak posel pekel dostával jasný obraz. Černé vlasy, černý obličej. Sklánělo se nad ní tělo, ruce se natahovaly...

Jindy by zavřela oči! Právě teď se jí naopak zorničky rozšířily. Chtěla vykřiknout, ale on promluvil první:

„Slečno Anno, blouzníte. Přinesla jsem ještě trochu čaje a medicíny. Uleví se vám. Slečna Markéta vzkazuje, že ranní návrat na Hradiště o den odloží. Vy zatím spořádáte, co jsem připravila.“

Kuchařka Gerda odložila podnos na stoleček a vzala si do ruky hrnek se lžičkou. Sotva se ale přiblížila s lektvarem, Anna se zděsila.

„Ne! Ne! Ne!“ vykřikla a procitla s posledním zamítnutím. Pak se lžička nápoje přiblížila k ústům a svlažila horečnaté rty.

„Jen otevřete pusu a já se postarám o ostatní. Prospíte se, uleví se vám a pozítří se vydáte na zpáteční cestu.“

Otevřela ústa. Očima přejela místnost a oddechla si.

Pokoj nehořel. Plameny přestaly plápolat a kdoví, odkud se vzaly. Nyní neviděla nic víc než část domu ke spaní.

Gerda do ní dostala vše, co namíchala. Anna nevěděla, co záhadný nápoj obsahoval. Stačilo jí, že se ponořila do hlubokého spánku a procitla až odpoledne. Přesně ve chvíli, kdy ji přišla Markéta Hlavicová okouknout a zeptat se, zda bude schopna absolvovat zítřejší cestu.

2. KAPITOLA - 8. ČERVENEC 1598

První paprsky denního světla rozjasnily nádvoří, kde čekal připravený kočár se čtyřmi černými koňmi. Po tak bujarém veselí vyhlíželo ze všeho vůkol až podezřelé ticho. Sílu zvláštního ticha nepřehlušil ani náhlý šramot opilého šlechtice od zdi blízko brány, kde se pokoušel postavit na nohy. K zemi se tam svezl před několika hodinami a tvrdě usnul. Jeho pach od močí potřísněného oděvu se nevyhnul ani dvěma sloužícím, kteří se ho snažili podepřít a přesunout na méně nápadné místo.

Svěžím ránem se nad panstvím Sudyně rozléhaly dva zvonivé ženské hlasy. Hraběnka Konstancie si při pomalé chůzi přivoněla k rozkvetlému keři, poté si s úlevou povzdychla, dala hranu pravé dlaně na čelo a vzhlédla k obloze.

„Nebe nám dnes přinese teplo a horko. Do setmění ale dorazíte domů, drahá Markéto. Ničeho se neobávejte.“

„Děkuji za vaši pohostinnost, teto. Jsem vám velmi zavázána. Ani nevíte, jak mi rozhovory s vámi pomohly. Moje srdce se chová poslední dny trochu zmateně.“

„Co vám tak moudrého prozradit o zmateném srdci? Snad, pokud zůstane v klidu, člověk přestane i dýchat. Milé dítě, jste vždy vítána. Vaše společnost se rovná východu slunce již od vašeho narození. Vyřiďte tisíce pozdravení matce a otci a my brzy opět setkáme.“

„Na svatební hostině, vím. Hlavně nezapomeňte a včas vypravte kočár s doprovodem, jinak se mi bílé šaty ještě více zprotiví,“ povzdechla si od srdce pro malou úlevu Markéta Hlavicová a zadívala se vzhůru do oken, kde se mihl Annin stín.

„Netvařte se tak smutně, manželství s sebou přináší mnohé výhody. Proč by vám právě tohle mělo tížit myšlenky? Jste mladá, krásná a navíc inteligentní. Znáte schopnější zbraně? Mužům se ohýbají meče směrem k zemi, jen pokud promluvíte, usmějete se nebo zamračíte. Jakmile vám někdo ublíží, rozpoutáte stokrát krvavější bitvu. A nehněvejte se na ty, kteří vás z lásky zplodili. Rodiče to s vámi myslí dobře. Filip Kostelský ze Zadovic patří k nejžádanějším partiím v okolí a vy ho už máte přislíbeného od dětských let. Dávný příslib nazývejte třeba malým štěstím.“

„Malé štěstí. Vlastně... ano, máte pravdu,“ přisvědčila nakonec, ale neubránila se představám, v nichž zalétla do tmavých koutů života. Pávi ji dnes v noci pronásledovali ve snu! Krátce, avšak dosud se chvěla. Předtucha nastávající zlé doby? Manželství, dnešní cesta nebo Anna, která zápasila se špatným zdravím? Kdo vyhraje?

Neměla by návrat do Hradiště ještě odložit? Počkat až černé barvy rozkvetou v podobě nejrozmanitějších barevných květů? Kdyby neslíbila návrat ještě před Filipovou návštěvou, zůstala by zde.

„Občas se nedokáži zbavit pocitu, že zcela nenápadný čin připraví dravce o křídla.“

„Poprosím za vás hvězdy. Ty patří k nejpovolanějším strážcům osudů.“

„Bude se mi stýskat, teto Konstancie,“ pronesla nakonec a vrhla se hraběnce do náruče. Ta ji pevně objala a políbila na čelo.

Markéta potlačila pár slz, ale další jí samovolně utíkaly z očí. Nechtěla dávat najevo city před poddanými panství Sudyně, ale nenašla v sobě sílu k ovládnutí. Možná kvůli dlouhé noci, kterou více probděla, než nabrala potřebných sil.

„Uklidněte se, milá. Pláč neznamená východisko. Nic nevypadá tak černé, jak se barví. Radujte se, že jste dosud nic tak hrozného neokusila.“

„I přebytek laskavé modré je někdy k nevydržení,“ povzdechla si a odtáhla se z náručí své příbuzné, nevlastní sestry otce.

Věděla, o jaké modré mluvila. Spočinula pohledem na dveřích kočáru a pozorovala erb Hlaviců, ze kterého pocházela. Heraldicky namalovaný modrý páv zabíral tři čtvrtiny plochy znaku. Na hlavě měl korunku, nad ní portrét svatebního věnce, jenž patřil neznámé šlechtičně, která bezmezně milovala pávy.

Ona tu ženu neznala. Podle otcových slov patřila tato urozená paní ke vznešeným předkům rodu. Milovala pávy a kvůli ní se v zámecké zahradě chovali od nepaměti. Pro samotnou Markétu znamenali pouze sortu odporných křiklounů. Nenáviděla je!

„Mám zlé tušení z dnešní cesty a děsí mne i to, co přijde po ní. Nechtěla bych se ztratit mezi zoufalci, ale kámen mi poslední dobou tlačí přímo do středu srdce. Stačí nepatrné vzrušení a... “

„Nemyslete na nejhorší, dítě. Srdce občas bije zbytečně na poplach. Jste příliš mladá. Každá nová událost vám roztočí hlavu. Anna vám dělá výbornou společnost. I když právě ona by vám mohla i přitížit. Kde se vůbec zdržela? Nikdo mi neoznámil, že by nevstala z postele. Snad se jí už dostatečně ulevilo.“

„Viděla jsem ji na nohou. Jistě se brzy ukáže.“

„Naštěstí se váš kočí Zbyšek Fáber výborně hodí za průvodce do nepohody. Už od pohledu má sílu deseti chlapů. Zajisté nenechá žádnou křehkou květinku ve spárech vetřelců. Nebojím se ho nazývat pravým bojovníkem.“

„Ano, máte pravdu, jeho schopnosti patří k vysoce oceňovaným.“

„Všimla jste si, drahoušku? Vypadá tak neústupně. Jenom se na něho po očku dívám a lituji každého, kdo se pokusí porušit klid na vaší cestě. A navíc fešák, jen co je pravda,“ pronesla napůl vzdělaně a napůl koketně padesátiletá hraběnka a hrdě hodila očima po muži držícím koně za hřívu.

„Všímám si ho tak, jak je nutné,“ tiše zašeptala Markéta a nepřestávala se usmívat.

Ve skrytu duše Konstancii Guteredovou nesmírně těšilo, že se tento mužský skvost pohybuje v blízkosti neteře. Zbyšek Fáber byl vysoký a dobře stavěný. Pod kloboukem ukrýval dlouhé světlehnědé vlasy, svázané kouskem provázku do uzlíku. A ty mírumilovné oči nejkrásnějších hnědých listů podzimu! Mít o pár let míň, denně by se v nich utápěla.

Navíc mu k dobré podívané připisovala vítězství nad mnoha šermíři a bojovníky. Kdo ví, kde se tak obratně naučil zacházet s mečem. Jednoduše šlo o obyčejně neobyčejného poddaného. Bez rozmýšlení by si ho nechala ve svých službách, kdyby pohotového a ochotného ochránce nezajímala hlavně Markéta. Ano, nepochybovala. Odžitá léta jí napomohla k rozluštění: Markéta se v jeho blízkosti vůbec nemusela obávat nejhoršího. Vsadila by se, že nepotrvá dlouho a najdou v sobě zalíbení překračující pracovní závazky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Utajené polibky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.