Ladislav Beran

Spala jsem s vrahem, pane štábní!

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Ladislav Beran, 2018

Obálka © Zdenka Gelnarová, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8463-4 (epub)

ISBN 978-80-243-8464-1 (mobi)

JE TO VRAŽDA, PÁNOVÉ!

Tak tuhle větu si od doktora Alexandra Cafourka, od doby, kdy se stal v polovině třicátých let pro Písek státním lékařem, koronerem, vyslechli četníci z písecké četnické pátračky mnohokrát. Nebylo divu. Písecká pátračka měla ve třicátých letech svůj služební rajon až k bavorským hranicím a poslední četnické stanice, na které se mohli při vyšetřování obrátit, byly v Prachaticích, ve Vimperku a v Sušici. Na osm lidí z pátračky toho bylo až dost. Zvláště v zimě, když nasněžilo, to byla z města nad Otavou do takových Prachatic, kde zdejší galerka nijak nezahálela, pořádná štrapáce. Že se četnická pátračka podívá devětadvacátého září v sedmatřicátém roce do Prachatic, tak s tím její šéf štábní kapitán Votruba rozhodně nepočítal, a nepočítal s tím ani doktor Cafourek. Pravdou je, že si přítomnost četnické pátračky v Prachaticích vyžádal velitel zdejší četnické stanice vrchní strážmistr Křenek, který sem byl před měsícem převelen z klatovské četnické pátračky a kterému se náhlé úmrtí Václava Adlera, zdejšího zastavárníka, vůbec nelíbilo. Oznámení z prachatické četnické stanice si přebíral sám šéf četnické pátračky. A že by se mu to ten den zrovna hodilo, to se nedá říct. Po svátku Václava, který se na pátračce slušně oslavil, nebylo divu.

„A co se vám, vrchní, na tom úmrtí nezdá? Má ten chlap na sobě snad nějaký viditelný zranění?“

„No, doktor Fankl na něj kouk a řek, abychom si k tomu zavolali raděj doktora Cafourka, že se mu to moc nelíbí a že by to viděl na soudní pitvu. Tomu chlapovi totiž tekla krev z levýho ucha.“

„A hergot. To se mi taky nelíbí, tak tam holt k vám přijedem. Říkáte, vrchní, že je to zastavárník?“

„Jo. Jmenuje se Václav Adler, je to vdovec a stalo se mu to přímo před barákem, když šel domů. Našli ho tam až k ránu. Žije v domě sám, a co je divný, pane štábní, že když jsme ho šácli, nenašli jsme u něho klíč od domu. Přitom ten je zamčenej.“

„Teda, vrchní, zrovna taková nepříjemnost se musí narodit den po svátku Václava. No, já to dám tady nějak dohromady a přijedeme. Servus,“ začal šéf pátračky přemýšlet, koho si na ten výjezd do Prachatic vezme. Skončilo to ale nakonec u obvyklé sestavy a vyjel do Prachatic se štábním strážmistrem Hřebejkem, technikem praporčíkem Čípem a doktorem Cafourkem. Ten, jen co si sedl do auta dozadu k Votrubovi, zapálil si doutník a začal vyprávět židovské anekdoty, které doslova sypal z rukávu až ke hřbitovu za Staré Prachatice.

Když prachatický doktor Fankl řekl vrchnímu strážmistru Křenkovi, že se mu to náhlé úmrtí Václava Adlera moc nelíbí a že to vidí na pitvu, byl v tom patrně jistý alibismus, ale rozhodl se dobře. Doktor Cafourek se dostal k Václavu Adlerovi v márnici a hrobník Bulina mu při tom zdatně asistoval. Prohlídka těla mrtvého Adlera netrvala dlouho. Když doktor Cafourek skončil, zapálil si doutník, vyndal placatici koňaku a hned ji dal, jak měl ve zvyku, kolovat.

„Je to vražda, pánové! A to jsem ho ještě neotevřel. Prasklá spánková kost, proto ta krev z ucha, dobře tři žebra zlomený, takže ten vnitřek to bude asi pěknej masakr. Je to na soudní, Votrubo. A hledej vraha.“

„Takže od pádu se to stát nemohlo, pane doktore? Večer byl totiž Adler v hospodě v Nových Prachaticích U Města Vídně, kde slavil Václava,“ připomenul se nesměle vrchní strážmistr Křenek.

„To absolutně vylučuju, vrchní. Ta prasklá spánková kost je levá a žebra jsou zlomený z pravý strany. Tomu chlapovi nebude víc jak padesát a vsadím láhev koňaku, že to nebude žádnej zchátralej dědek. Ten bude mít játra v lepším stavu než my všichni. Tomu chlapovi musel dát někdo pořádnou nakládačku. O tom svědčí ty modřiny po těle. Minimálně tu půjde o zabití, ale já to vidím tak, že ho nejdřív někdo musel vzít přes tu hlavu něčím hodně tvrdým, a když ho měl na zemi, tak si z něho udělal mičudu. Což, to nám řekne soudní pitva,“ vypsal doktor v márnici pro pohřebáky úmrtní list a nechal už mrtvého Adlera techniku Čípovi.

„Hřbitov tu mají, Votrubo, krásnej, to je fakt, ale jako pozůstalej bych do toho kopce chodit nechtěl. To je o plíce,“ vyšel doktor Cafourek se šéfem pátračky z márnice a nechal se jako „špión“ odvézt do hospody U Města Vídně, aby tam od místních štamgastů pochytal pro četníky nějaké rozumy.

To, že prachatický vrchní strážmistr Křenek nemohl najít u mrtvého Adlera klíč od domu, to za něho vyřešil po návratu ze hřbitova štábní strážmistr Hřebejk. Jen co vystoupil z auta a rozhlédl se po dvoře, namířil si to k nízké dřevárně vedle psí boudy, nadzvedl dvě první tašky bobrovky a měl klíč v ruce.

„Tak tam jsme nehledali, pane štábní. Ale nebyli jsme moc daleko,“ ukázal vrchní Křenek na psí boudu, u níž byl uvázaný pes, kterého by zloděj odnesl i s boudou.

„Tak jdem dovnitř, pane štábní?“

„Až přivezou někoho z radnice, jako nezúčastněnou osobu, Hřebejk,“ začal se štábní kapitán Votruba rozhlížet kolem domu, když v tom mu padlo do oka topůrko od sekery, které leželo na zápraží.

„Že by měl doktor pravdu a toho Adlera někdo poslal k zemi třeba tímhle topůrkem?“ ukázal šéf pátračky na technika Čípa, kterého začaly zajímat dvoukřídlé dveře do domu. V okamžiku, kdy se chystal je otevřít pomocí kramle, objevil se na dvorku strážmistr Voldán s úředníkem z radnice, který držel v ruce razítko.

„Už jsem vám, pánové, k dispozici. Klíč se našel?“

„Našel, ale jak to vypadá, už se do domu asi někdo před námi podíval,“ ukázal Votruba na otevřené dveře, které nebyly zevnitř zajištěny proti vyháčkování. Že se do domu někdo cizí podíval, tak o tom nebylo pochyb. Dveře od skříní byl otevřené, věci byly vyházené na zem a ve všech třech místnostech byl značný nepořádek.

„Hm. Tak tady se, pánové, něco hledalo,“ utrousil věcně praporčík Číp a nikdo z přítomných, když spatřil tu spoušť, o tom nepochyboval.

„Takhle se obyčejně hledají prachy. Jde o to, jestli se hledaly před smrtí Adlera, nebo až po ní. I když na tom tolik nezáleží, protože ten, co ho zabil, ten si sem s ním rozhodně nepřišel jen tak popovídat,“ konstatoval štábní kapitán Votruba a nechal v domě technika Čípa s úředníkem z radnice.

„Co tomu, Hřebejk, říkáte?“ zapálil si šéf pátračky viržinko a nabídl i Hřebejkovi.

„Loupežná vražda, pane štábní, s tou jsou vždycky velký starosti. V Prachaticích je víc Němců než Čechů a ti dneska drží při sobě víc než kdy jindy. Bylo by dobrý najít knihu jeho štamgastů. Co si vzpomínám, tak to byl velkej silnej zelenej sešit, kam si Adler psal ty svý dlužníky,“ vrátil se štábní strážmistr Hřebejk zpět do domu, a když se po chvilce vrátil, měl sešit v ruce.

„Mám ho, pane štábní, našel jsem ho v posteli pod matracemi. Je docela možný, že pachatel hledal právě tenhle sešit. Otázkou je, kde by mohla být ta velká příruční pokladna. Byla fialová a měla na víku žlutý ornamenty. V tý měl Adler peníze a zastavený šperky. Jdu hledat dál, snad budu úspěšnej i s pokladnou,“ pozval Hřebejk do domu vrchního strážmistra Křenka, a protože v obytné části se pokladna nenašla, zašli hned vedle do chléva a tam byli úspěšní. Vrchní strážmistr Křenek našel pokladnu v pytli se šrotem pro prase. Bohužel k ní nebyl klíč, ale podle toho, že to v ní pořádně chrastilo, dalo se předpokládat, že se z ní nic neztratilo.

Dá se říct, že výjezd četnické pátračky po zajištění a úředním zapečetění domu odjížděl docela spokojený. Technik praporčík Číp při ohledání místa činu oprášil spoustu věcí, u nichž bylo evidentní, že je musel mít pachatel v ruce, a z místa činu si dokonce odvážel trasologickou stopu po obuvi, což byla gumovka velikosti čtyřicet čtyři. Výjezd skončil na náměstí na okresní četnické stanici, kde už na něj čekal doktor Cafourek.

„Lidi, kde jste? Já jsem od informací z hospody těhotnej, a vy nikde. Abyste byli v obraze. Tak ten Adler odešel z hospody U Města Vídně už po půlnoci a odešel s nějakým chlapem, kterýho tam viděli poprvý. Asi tak třicet, vyšší postavy a blonďák. Seděli spolu hned u stolu za dveřma a hospodský Šimandl, samozřejmě Němec, mi řek, že to vypadalo, že tam ten chlap čeká na Adlera, až se objeví. Pořád se prej díval na hodiny nad pípou a zdál se mu dost nervózní. Hovořili spolu německy a ten mladej měl na nohou…“

„Chtěl jste říct, doktore, faldovky čtyřiačtyřicítky. Mám pravdu?“

„Votrubo, vy jste, hrome, dneska nějak chytrej. Ty měl. Hospodskýmu Šimandlovi se zkrátka moc nelíbil, protože se s Adlerem pořád o něčem dohadovali, ale to není všechno. Podívejte se, Votrubo, co jsem vám přines!“ vytáhl Cafourek z kufříku dvě sklenky zabalené v ubrousku.

„Budou na nich asi palečky i hospodskýho Šimandla, ale určitě tam budou i toho mladíka. Jakej je pan doktor Cafourek?“

„Chcete říct, doktore, že ten hospodskej Šimandl je takovej číman a že…“

„Jestli je to číman, Votrubo, to nevím, ale rozhodně má ten člověk čuch na lidi. Ten chlap se tomu hospodskýmu zkrátka nelíbil, takže když s ním Adler odešel, tak ty jejich sklenky dal pro sichr stranou.“

„Že by měl ten Šimandl obavu, aby ho ten mladej náhodou nevykrad?“

„Což, možný to je. Jo, málem bych, Votrubo, zapomněl. Adler tomu chlapovi prej říkal Dolfi, takže to musel bejt Adolf,“ kývl doktor Cafourek vrchnímu strážmistru Křenkovi na rum. Vrchní si zavolal z vedlejší kanceláře strážmistra Fialu, který tu sloužil už nějakou dobu, aby jim něco řekl ke jménům, která figurovala v zeleném sešitu zastavárníka Adlera. Pravdou je, že řada jmen se tu dost opakovala a pro strážmistra Fialu byla okamžitě zajímavá dvě jména, Josef Bedrna, což byl syn koláře ze Starých Prachatic, a Michal Vancl, košíkář z Husince.

„Tak tenhle Bedrna, to je, pane štábní, pěkný kravítko. Jednu sukni nenechá na pokoji a není muzika, aby se na ní kvůli holce neporval. K řemeslu moc není a moc by mě zajímalo, kde přišel k těm zlatým dámským hodinkám, na který si vzal u Adlera čtyři stovky a který už měl dávno vyplatit. Ten by mi na toho Adlera dost pasoval, i když Vancl z Husince, to taky není žádný neviňátko. Korunu neudrží, co vydělá v lomu, tak půlku rozdá, aby po hospodách splatil dluhy, domů toho tý svojí moc nepřinese. Dva zlatý prstýnky a řetízek, kde by k tomu ten ožrala přišel?“ uvažoval strážmistr Fiala nahlas, a když se ho zeptal šéf pátračky na muže, který se jmenuje Adolf, tak ho to rozesmálo.

„Pane štábní, tady snad najdete jméno Adolf pomalu v každý rodině. Tady jste v Sudetech. Tak v každý rodině asi ne, ale Adolfů tu znám opravdu hodně. Ten popis, se kterým přišel tady pan doktor, mi ale nic neříká. Hospoda U Města Vídně, ta je každej večer nabitá a divil bych se hospodskýmu, že by toho člověka, pokud je místní, neznal. Pane štábní, dejte na mě, já už jsem tu na stanici nějakej pátek, ten chlap bude sichr od pryč. Moc bych za to nedal, že bude hodně daleko za Libínem,“ ukázal strážmistr na kopec nad městem, a to už se na stanici objevil zdejší zámečník, kterého povolali četníci na úřední otevření příruční pokladny. Tomu to naštěstí moc dlouho netrvalo, a když ji otevřel, teprve pak nastalo to pravé divení. Byla nejen plná peněz a různých zlatých šperků, ale byly v ní tři pistole značky Waltr PPK, ráže 7,65, a tři krabičky nábojů.

„Že by si, pane štábní, přišel někdo pro tyhle tři, železa‘? V knize dlužníků určitě napsaný nejsou,“ začal vrchní Křenek prohlížet záznamy, ale nikde na zbraně nenarazil. V okamžiku, kdy chtěl štábní strážmistr Hřebejk pistole vyndat z trezoru, ho technik pátračky plácl přes ruku.

„Přeskočilo ti, Hřebejk? Já jsem tu na co? Na těch bouchačkách by mohly bejt slušný palečky,“ navlékl si praporčík Číp rukavice a vzal si všechny zbraně do parády. Jeho pozornosti neušly ani náboje ze zásobníků. Když s tím byl hotov, a palečků našel víc než dost, teprve pak si je mohl Hřebejk vzít do ruky.

„Pánové, moc bych za to nedal, že z těchhle dvou bouchaček nevyšla jediná rána, a jsou to úplně nový funglovky,“ přičichl si k hlavním pistolí a technik Číp s ním i souhlasil.

„Z týhle třetí se už ale určitě střílelo, a moc bych za to nedal, že to bylo nedávno. Dokonce bych i tipnul kde,“ podíval se Hřebejk na vrchního Křenka.

„Máte zřejmě, pane štábní, na mysli to přepadení v lomu před půl rokem, kde se ztratila bedna dynamitu?“

„Jo. Líp bych to, vrchní, neřek. Právě tam. V Kobylí hoře se přece střílelo jak o Božím těle.“

„Svatá pravda. V lomu se našly hilzny týhle ráže a jsou z nich dokonce uložený na Poznávacím úřadu v Praze i palečky,“ přisadil si technik Číp. Přesto ten den odjela písecká pátračka z Prachatic bez poznatku ke konkrétní osobě.

Soudní pitva prachatického zastavárníka Václava Adlera nemohla dopadnout jinak než jeho prohlídka v márnici, jak při ní konstatoval doktor Cafourek. Ten se objevil na pátračce za dva dny a přinesl to štábnímu kapitánu Votrubovi černé na bílém.

„Tak jsem se, Votrubo, při prohlídce toho mrtvýho zastavárníka v ničem nesek. Jinak ten chlap by tu už stejně dlouho nepobyl. Měl parádně rozjetýho raka slinivky a byla by to otázka času a skončil by v tý márnici stejně. To ale neznamená, že byste neměli najít vraha,“ posadil se doktor do křesla u kamen, a jak bylo jeho zvykem, vytáhl si z kufříku velkou placatici koňaku a zapálil si doutník.

„Dělá se na tom, doktore. Poslali jsme do Prahy všechny zajištěný palečky z místa a vrchní Křenek hledá kolem Prachatic Adolfa, kterej by nám na to pasoval. Zatím se ale nikde moc nechytá.“

„Ani se, Votrubo, nedivím. V místech, kde jsou převážně Němci, českej četník nemá nárok. Mně by, Votrubo, na to pasoval ten rozeřvanej Áda, protože ten vůl to v těch Sudetech všechno rozesral a obávám se, že bude ještě hůř a tuhle republiku asi nic dobrýho nečeká. Hanba vystřízlivět,“ nabídl doktor šéfovi pátračky havana a dlouho spolu seděli v naprostém tichu a střídali se o placatici koňaku. Oba moc dobře věděli, že to, co se děje v republice a v celém pohraničí, zavání pro Československo velkým malérem.

Když tvrdil štábní kapitán Votruba doktoru Cafourkovi, že prachatický četnický vrchní strážmistr Křenek se s popisem neznámého hledaného Adolfa, podezřelého z vraždy zastavárníka Adlera, moc nechytá, neměl tak docela pravdu. Mezi Prachatičáky se přece jen našlo několik lidí, na které se mohl i v této složité době obrátit. Během týdne se ozval veliteli pátračky a poprvé padlo jméno Adolf Volf, k němuž se dostal díky majitelce hodinového hotelu v Prachaticích Vilmě Juklové. Jakmile uslyšel štábní kapitán Votruba v telefonu předpisové ohlášení vrchního strážmistra Křenka, byl jedno velké ucho.

„Rád vás slyším, vrchní strážmistře, máte něco, co by nás v Písku potěšilo?“

„No to nevím, pane štábní, ale dostalo se mi tu na ucho, že popis chlapa, kterýho hledáme, se občas v Prachaticíh přece jen vyskytuje. Zavedlo mě to k Juklový do abštajgu, kterej se sice tváří jako hodinovej hotýlek, ale jak víte, pane štábní, ve skutečnosti je to…“

„Bordel. I v Písku nám takový abštajgy takhle fungujou, vrchní.“

„No, a když jsem uhodil na Juklovou, tak se sice vykrucovala, že nikdo takovej k ní nechodí, ale když jsem jí řek, že je to vrah a že by z toho mohla mít pěknou polízanici, že kreje pachatele vraždy, nakonec přece jen kápla božskou.“

„Neříkejte, vrchní, že máte jeho jméno?“ nevydržel Votruba to napínání.

„Mám, pane štábní, mám. Je to nějakej Adolf Volf a podle Vilmy Juklový prej to je hochštapler. Je snad z Horní Vltavice, nebo tam má nějakej zástoj u jedný vdovy, která má tři dcery. Pak si ale Vilma vzpomněla, že ten Volf dost často hovořil i o Sušici, kde má provdanou dceru, která se snad jmenuje Vakátová a ta bydlí u nádraží. Víc jsem k němu, pane štábní, bohužel nesehnal. Jinak mám, pane štábní, slíbíno, že kdyby se tam Volf objevil, Vilma mi dá vědět,“ skončil vrchní strážmistr Křenek svůj dlouhý raport do Písku, který mu velitel pátračky nepřerušoval a pozorně si ho vyslechl.

„Vrchní, vy jste tam, chlape jeden, udělal spoustu práce a jste opravdu četník na svým místě. Mně to jméno, bohužel, nic neříká, ale ten Adolf Volf bude určitě už někdy za něco, lepenej‘, hned se tady na to mrknem. V každým případě máme konečně někoho, koho můžeme Praze natipovat na ty palečky zajištěný z místa činu. Hřebejk se hned spojí s četníky v Sušici a uvidíme, co z toho nakonec vyleze. Potěšil jste mě, vrchní, moc jste mě potěšil. Servus,“ ukončil Votruba hovor a hned si k sobě zavolal štábního strážmistra Hřebejka a svého zástupce štábního strážmistra Kubíka a řekl jim, aby se svorně podělili o úkoly.

Že byl Adolf Volf už opravdu „lepený“ a měl v minulosti odebrány otisky pro podvody, to zjistil štábní strážmistr Kubík velice brzo. Stačilo se probrat v kartotéce zločinců a zjistil, že v roce tisíc devět set dvacet devět byl stíhán Okresním soudem v Písku za podvodné vylákání stavebních losů na několika osobách na Strakonicku a Písecku. Hřebejk dokonce našel v kartotéce i jeho trojdílnou fotografii, ale ta už v roce třicet sedm nemusela odpovídat jeho současné podobě. Přesto mu to nedalo a vyrazil s ní na „bedárovi“ do Prachatic za hospodským Šimandlem do hostince U Města Vídně a cestou se zastavil na četnické stanici pro vrchního strážmistra Křenka. Hostinský se dlouho nerozmýšlel a kývl jim na to, že to je ten chlap, co seděl v hospodě a odešel pak se zastavárníkem Adlerem. Stejně dopadli v abštajgu u Vilmy Juklové, která sice měla chvilku pochybnosti, ale nakonec jim řekla, že to je on, a pro jistotu si zavolala dolů z pokoje holku, která si brala Volfa na pokoj. Té stačil jediný pohled na zločineckou trojdílku a pronesla: „Áda z Horní Vltavice. Tak on už byl, chlapec, v base? Že se mi nepochlubil? Jako mladej byl docela fešák,“ vrátila fotku Hřebejkovi a poklusem se vrátila nahoru s tím, že tam má v práci ajznbona, kterej moc pospíchá do služby.

Když se štábní strážmistr Hřebejk vrátil z Prachatic na pátračku, měl už zástupecký štábního kapitána Votruby připraveno pátrání po Adolfu Volfovi, jako po podezřelém z vraždy zastavárníka Adlera, a šel s tím za šéfem pátračky jako s hotovou věcí, na které chyběl už jen jeho podpis. Votruba si to celé přečetl, posunul si brýle na čelo a zapálil si viržinko.

„Kubík, já bych s tím vyhlášením pátrání snad ještě chvíli počkal. To, že toho Volfa v Prachaticích svědci bezpečně poznali, to ještě, chlapi, neznamená, že máme toho pravýho.“

„Proboha, pane štábní, na co ještě chceme čekat? Je to určitě on,“ ozvali se oba štábní strážmistři.

„Já netvrdím, že to ten Volf nemohl udělat, ale zatím, to si musíme přiznat, nemáte jistotu, že to byl on. Já bych ten případ vraždy rád něčím vymazlil. Počkáme ještě pár dnů, až se nám ozvou páni daktyloskopové z poznávacího úřadu, jak jsme na tom s těma palečkama, co jsme jim tam poslali. To je totiž, pánové, ta vymazlenost, o který mluvím a co mi v tom případu zatím dost chybí,“ vstal štábní kapitán od stolu a začal k údivu obou štábních strážmistrů zalévat muškáty na okně, což dělal vždycky, když nevěděl, jak dál. Teprve když skončil se zahradničením, se opět ozval.

„A jestli nám Praha potvrdí, že ty palečky z místa činu jsou toho Volfa, jehož křestní jméno mi nejde kvůli tomu řvounovi z Německa vůbec z huby, tak mu to tady pěkně nasevírujem, až se z toho posere,“ dal Votruba důraz na poslední slovo, vrátil svému zástupci pátrání, brýle šly opět dolů a bylo tím pádem rozhodnto. Hřebejk s Kubíkem odešli z kanceláře a nebyl by to Hřebejk, aby si k tomu neřekl své.

„Abych řekl pravdu, Michale, tak pokud jde o mazlení, o tom já mám úplně jinou představu. O tom bych moh napsat, a to by se teprve červená knihovna červenala. V každým případě by termín „Votrubova vymazlenost v případu“ neměl v historii český kriminalistiky jen tak zapadnout. Velká škoda, že o vymazlenosti ve dvaatřicátým nevěděl policejní komisař pan doktor Šejnoha, když psal pro četnictvo KRIMINÁLNÍ TAKTIKU.“

„Nevidím, ale všechno dobře slyším, Hřebejk!“ ozvalo se z Votrubovy kanceláře a štábní strážmistr Kubík se hned nechal slyšet, že by v historii české kriminalistiky taky nemělo zapadnout, že o svých nadřízených se mluví zásadně jen tiše.

To, že se i v tomto případě potvrdilo známé přísloví, že kdo si počká, ten se dočká, to se naplnilo do písmene už po týdnu čekání. V pátek přinesl na četnickou pátračku poštmistr Cibulka obálku z poznávacího úřadu z Prahy, kterou nerozlepenou předal zástupecký štábní strážmistr Kubík veliteli pátračky jako velkou svátost. Na poštmistrovi bylo vidět, že by si rád zarýmoval a přišel by tak k rumu ke kafi, ale nedostal se k tomu. V okamžiku, kdy mu Kubík přinesl na jeho židli u dveří kafe, se z Votrubovy kanceláře ozvalo:

„Zástupeckej, nalej Cibulkovi pořádnýho frťana rumu! Za tenhle dopis z Prahy si ho zaslouží,“ pozval si štábní kapitán Votruba do kanceláře svého zástupce a ukázal mu na odborný posudek z daktyloskopie.

„Teď můžeš, Michale, vyhodit to pátrání po Adolfu Volfovi do světa. Na tohle jsem čekal. Máme to tu černé na bílém, že ty palečky z Adlerova bytu jsou jeho. Obvolej četnický stanice v našem rajónu a počkáme si, která se nám ozve, že si pro toho prachatickýho vrahouna můžeme přijet. Sežeň mi Hřebejka a Čípa a přijďte sem sofort ke mně,“ vytáhl štábní kapitán Votruba roletu u vysoké černé registračky u okna a z černého šanonu s názvem PŘÍSNĚ TAJNÉ vytáhl láhev blatenské slivovice, neboť bylo co slavit.

Adolf Volf byl zatčený až po měsíci, neboť celou dobu nebyl nikde k nalezení. Proč tomu tak bylo, to četníci z pátračky zjistili, až když si pro něho přijeli na četnickou stanici do Kašperských Hor. Tam byl náhodně zatčen praporčíkem Marouškem, který si tu do České besedy odskočil na oběd a Volf mu tady okamžitě padl do oka. Oběd šel samozřejmě stranou, Adolf Volf okamžitě putoval na stanici do separace a praporčík Maroušek to hned volal na četnickou pátračku, kde mu to zvedl štábní kapitán Votruba.

„Kašperky? Snad tam u vás nemáte, praporčíku, zase nějakej národnostní malér?“

„Malér nemáme, pane štábní, máme tu v separaci hledanýho Adolfa Volfa. Před chvílí mi zkazil oběd a přitáh jsem ho na stanici z Český besedy.“

„No tak to ten darebák zkazil oběd i štábnímu strážmistru Hřebejkovi, protože ho k vám s naším technikem hned posílám. Na takový zavolání tu čekáme už hezky dlouho. Neřek vám, praporčíku, kde byl celou tu dobu zašitej?“

„Marodil. Byl v Úbislavi u jedný německý vdovy, jméno už jsem zapomněl. Ale to on vám určitě rád poví, pane štábní. Připadá mi dost vyhoukanej.“

„Taky má bejt proč. Jen až tady bude, poví nám i jiný věci. Máme totiž na něj, praporčíku, pořádný broky. Teď si klidně skočte na oběd. Moji chlapi už k vám vyráží, ale dřív než za půl druhý hodiny tam nebudou. Servus, praporčíku,“ položil Votruba telefon a během deseti minut už vyráželo z Písku auto četnické pátračky směrem na Kašperské Hory.

Na to, že byl Adolf Volf podle praporčíka Marouška vyhoukanej, tak cestou z Kašperských Hor do Písku nebyl zrovna moc hovorný. Zřejmě mu došlo, proč si pro něho četnická pátračky přijela. Oba četníci se ani nijak nesnažili zavést s ním rozhovor k případu, ve kterém byl pachatelem, spíš se ho začali vyptávat na vdovu z Úbislavi a s čím tak dlouho „doktoroval“. Dostali z něho, že se jedná o jistou Gretu Biedermannovou, která přišla před třemi léty v Chvalšovickém lomu, co je pod Vacovem, o muže, který tam dělal střelmistra. Vdova Biedermannová s pěti dětmi se měla co ohánět, a tak jí v domě, kde už delší dobu chyběla chlapská ruka, pomáhal. Když přišla řeč na jeho „doktorování“, tak to přešel s tím, že to nic nebylo, ale celou cestu v autě silně pokašlával, až to u četníků vyvolalo dojem, že vezou do Písku v autě souchotináře.

Po příjezdu na četnickou pátračku putoval Adolf Volf do separace, protože velitel pátračky chtěl být přítomen výslechu a v té době byl na Krajském soudu u vrchního soudního rady Žlábka. Ten ho k sobě pozval na odpolední soaré, při kterém nemohl chybět doktor Cafourek, samozřejmě dobrý koňak a dlouhé havana. Když tam štábní strážmistr Hřebejk zavolal, sekretářka ho nechtěla přepojit, neboť vrchní soudní rada má důležité jednání s panem doktorem Cafourkem a nechce být rušen.

„Co se dá dělat, tak vyřiďte panu štábnímu, že se do toho prachatickýho vrahouna pustím sám s jeho zástupcem, protože to vypadá, že jsme přivezli na pátračku tuberáka a podle toho kašle nám asi dlouho nevydrží,“ přehnal to Hřebejk schválně a za půl hodiny už bylo na Krajském soudu po odpoledním soaré a štábní kapitán Votruba s doktorem Cafourkem se objevili na pátračce.

Doktor Cafourek si Adolfa Volfa nechal vyzvednout ze separace a okamžitě se ho v kanceláři Hřebejka ujal. Když skončil s prohlídkou Volfa, zašel do kanceláře Votruby.

„Nechci bejt, Votrubo, špatným prorokem, ale ten chlap má podle mne opravdu slušně rozjetou tuberu. Po výslechu ho určitě odvezte do špitálu na rentgen. Je to sice vrah, ale podle mě patří spíš na plicní do Hrudkova než do basy. Tam si s ním bachaři moc neporadí.“

„Takováhle štrapáce nám ještě scházela. To ať si rozhodne vrchní soudní rada Žlábek, kam ho pošle,“ zvedl se velitel pátračky ze židle, zašel do Hřebejkovy kanceláře a ani ne během deseti minut byla vražda prachatického zastavárníka Adlera venku. Stačil k tomu posudek z daktyloskopie a Adolf Volf to bez problému složil a přiznal se. Bylo na něm vidět, že je mu jedno, že skončí v kriminálu. Když měl popsat, jak vlastně k té vraždě Adlera došlo, pokrčil nejistě rameny.

„Už ani nevím. Dal jsem mu do zástavy už před hospodou pistoli a chtěl jsem na ni aspoň pětikilo, protože to byla funglovka pépékáčko. Když jsme k němu přišeli, dovnitř mě nepustil, nechal mě stát na dvoře a pak mi strčil na tu pistoli blbý dvě stovky, že prej víc nemá. To mě nasralo, a tak jsem ho majznul. V domě jsem pak ale žádný prachy nenašel. Když jsem ho na zemi prošacoval, tak jsem našel u něho stříbrný cibule, peněženku a v tý byla ještě stovka. Kdyby nebyl škrťa, tak jsem ho tím toporem nemajznul. Potřeboval jsem nutně peníze na doktora a na léky, protože Hanička a Věrka byly už tejden marod a měly hroznej buchcák,“ rozkašlal se Volf, a to četníkům stačilo. Okamžitě ho podrobně k případu vyslechli a na radu doktora Cafourka s ním sjeli do nemocnice na rentgen, který potvrdil Hřebejkovy i Cafourkovy obavy. Rentgen odhalil na plicích Adolfa Volfa dvě velké kaverny. I přesto putoval vrah zastavárníka Adlera do vazby, a protože bylo podezření, že obě děti vdovy Beidermannové by mohly být od Volfa nakaženy, zařídil doktor Cafourek jejich okamžitou prohlídku v písecké nemocnici, kde se naštěstí nic takového nepotvrdilo. Přesto tu obě děti zůstaly v péči doktorů, neboť bylo u obou podezření na zápal plic. Jak se dostal Volf k pistoli, o tom odmítl hovořit. Teprve pak se mohla četnická pátračka zajímat o Josefa Bedrnu ze Starých Prachatic a Michala Vancla z Husince, kteří figurovali v knize zastavárníka Adlera. Bylo zjištěno, že zlaté dámské hodinky odcizil Bedrna hostinské Šimandlové, která si je odložila za výčepem na polici, a zlaté prstýnky dal Vancl do zástavy Adlerovi poté, co je odcizil doma svým rodičům. Velkým překvapením pro četníky z pátračky byly otisky na pistoli, z níž se střílelo při loupežném přepadení v lomu v Kobylí hoře. Vyšel jim na to bývalý číšník z hostince U Města Vídně, kriminálník Hans Konrád, který pár dnů po tomto přepadení zmizel z Prachatic a o kterém se veřejně říkalo, že určitě zmizel v Bavorsku. V případu vraždy zastavárníka Adlera tak zůstala jen velká neznámá, jak se vůbec ke zbraním, které se u něho v pokladně našly, dostal, ale to už se četníci z písecké pátračky nedozvěděli, neboť si to vzal Adler s sebou do hrobu.

MOŽNÝ JE ÚPLNĚ VŠECHNO, PANE ŠTÁBNÍ!

Rok sedmatřicet, přestože byl po bezpečnostní stránce velmi náročný a písecká pátračka toho měla s galerkou, jak se říká, až za vandr, byl pro ni docela úspěšný a dařilo se. V říjnu se její velitel nadporučík Josef Votruba konečně dočkal a byl povýšen na štábního kapitána, a protože se tato očekávaná událost neutajila, objevila se na četnické pátrací stanici v ulici Na Převorce dokonce i bordelmamá Šestáková z „domu laskavé neřesti“ s pugétem, za kterým málem nebyla vidět. Z toho bylo na pátračce veliké pozdvižení a štábní kapitán Votruba z toho právem podezříval štábního strážmistra Hřebejka, protože bylo o něm známo, že je pro každou špatnost. Své si kolem toho vyslechl šéf pátračky při sobotních kartách v hotelu Zlaté kolo od vrchního soudního rady Žlábka a od doktora Cafourka, u něhož si štábní kapitán Votruba nebyl zrovna moc jistý, jestli v té návštěvě bordelmamá Šestákové z Portyče nemá taky prsty. Naštěstí to netrvalo dlouho a události jara třicet osm, kterými se musela četnická pátračka, potažmo i Krajský soud v Písku zabývat, se hovory známé stolní společnosti u Zlatého kola točily v té době už zase jen kolem zločinu. Od začátku roku vyšetřovala pátračka ve svém rozsáhlém služebním rajónu, který zabíral většinu Prácheňska, už čtyři sebevraždy a dvě vraždy.

A prvního dubna se pátračce narodil ve Vimperku případ loupežného přepadení, kdy si v noci přišel pachatel do stavení Františka Kouby se sekyrou pro peníze a toho zranil v posteli na hlavě, takže skončil v nemocnici. Štěstí přepadeného bylo, že v okamžiku rány se pohnul a rána se svezla a usekla mu jen kousek ucha. Poškozený Kouba zařval, vzbudil vedle čeledína a pachatel se dal na útěk. Na případ po oznámení místní četnické stanice vyjela kompletní písecká četnická pátračka s velitelem štábním kapitánem Votrubou, protože to měla v rajónu a psovod po příjezdu na místo okamžitě nasadil služebního psa. Bohužel, na místě se motala spousta lidí z hospodářství, takže pes brzo ztratil stopu a našel jen sto metrů od stavení v trávě odhozenou malou sekyrku. Tu si podle lidí ze stavení pachatel zřejmě přinesl s sebou, neboť ji nikdo nepoznal, a podle toho, že byla úplně zánovní, došli četníci k závěru, že si ji pachatel na tento čin, který byl kvalifikován podle zranění jako pokus vraždy, musel nedávno koupit. Tuto skutečnost ocenil už na místě technik pátračky praporčík Číp, neboť na hladkém topůrku sekerky zajistil otisky dlaně a prstů. Štábní strážmistr Hřebejk se na místě činu nijak dlouho nezdržoval a vyrazil hned do města. Už v prvním krámu zjistil, že dva dny před tímto činem si tuto sekyrku s jasanovým topůrkem kupoval neznámý postarší muž, který hovořil německy, a prodavač ho ochotně štábnímu strážmistr popsal. Že muž hovořil německy, tak na tom ve Vimperku nebylo až tak nic divného, tam byla spousta smíšených manželství a německy se hovořilo skoro v každé rodině. A to, že si přišel někdo koupit sekyrku, tak na tom už nebylo vůbec nic divného. Všude kolem spousta lesů a všude se topilo zásadně jen dřevem, kterého bylo kolem chalup na zimu vždycky požehnaně. Koupit na zimu uhlí, to tam přišlo každému Šumavákovi jako marnotratnost. To, že si majitel krámu toho zákazníka tak dobře vryl do paměti, bylo proto, že tomu muži chyběla pravá ruka. Ne úplně. Neměl ji k předloktí, což dokazoval rukáv saka, který měl sepnutý velkou sichrhajckou. To byl pro četníky z pátračky markant, se kterým se dalo spolu s popisem muže slušně pracovat. Věk do padesátky, špinavý blonďák, hubený, vysoký do sto osmdesáti centimetrů, na sobě měl šedé štruksáky a tmavé obnošené sako. Muž tohoto popisu neušel pozornosti ani na vlakovém nádraží jednomu ajznbonovi, který si ho všiml, když vystupoval z ranního vlaku, ve kterém přijel od Volyně. Dalo se čekat, že se ještě ten den rozběhne pátrání po místních hostincích, což si vzala za své zdejší četnická stanice, ale nikde popis takového muže nebyl zjištěn. Štábní strážmistr Hřebejk obešel dva místní bordely, ale ani tam nepochodil. Na zpáteční cestě do Písku to vzala pátračka přes Volyni a do Strakonic, kde si udělala šetření nejen na nádraží, ale i po hospodách, na stanici se bohužel vrátila s nepořízenou. Vimperský případ se samozřejmě objevil v Pátracím věstníku Zemského četnického velitelství a tím pádem se o něm dozvědělo i Ústřední četnické pátrací oddělení v Praze. Taky se po dvou dnech po vyjití věstníku šéfovi písecké pátračky hned ozval major Řezníček z ÚČPO a začal se vyptávat na podrobnosti případu. Když štábní kapitán Votruba skončil, bylo v telefonu sice chvilku ticho, ale to, co vypadlo z pana majora, stálo za úvahu.

„Ta chybějící ruka, pane štábní, to je velmi slušný markant a na toho chlapa bysme se mohli dostat přes zdejší invalidovnu, kde určitě vedou seznam válečných invalidů. Kde jinde by ten chlap mohl k takovýmu zranění přijít než ve válce. Ten jeho věk kolem padesátky by tomu i odpovídal.“

„Pokud se mu to ovšem nestalo někde na pile. Tam bohužel o takový úrazy není nouze. Pár už jsme jich vyšetřovali.“

„Možný je úplně všechno, pane štábní.“

„Takže máme vyjet do Prahy, pane majore?“

„To rozhodně ne. Máte tam na jihu teď svých starostí dost, tohle já dám hned befelem zdejší pražský pátračce. Za pokus to stojí, pane štábní. Přece jen jde o loupežnou vraždu. To není žádná domácí „zabijačka“ a nelze vyloučit, že to pachatel nezkusí někde jinde, když tam nepochodil. Určitě se ozvu,“ odmlčel se major Řezníček a až po chvilce řekl: „Servus, pane štábní.“

Po pravdě řečeno, štábní kapitán Votruba si od šetření v seznamu válečných invalidů, kterých se z války vrátilo nejen bez ruky, ale i bez nohou nemálo, až tak moc nesliboval, byť ten návrh majora Řezníčka nebyl k zahození. Víc si sliboval od obyčejných četníků, co byli na četnických stanicích, kde měli výbornou osobní a místní znalost a byli každý den v terénu. Tam viděl větší šanci, že se pátračce do Písku brzo někdo ozve. Samozřejmě že byly ve hře i zajištěné otisky z topůrka sekery, ale bez natipování podezřelé osoby to bylo na dlouhé lokte. O tom, že odhad štábního kapitána Votruby byl správný, ho přesvědčil už osmého února telefonát z četnické stanice z Lišova na Českobudějovicku, kdy na pátračku zavolal vrchní strážmistr Rudolf Karas, který si po přečtení pátracího oběžníku uvědomil, že měsíc před vimperským případem byl kontrolován muž stejného popisu, jaký je v oběžníku, a že by se mohlo jednat o jistého Josefa Rosenbacha z Brna, bytem příslušného tamtéž. Poznatek z chotýčanské četnické stanice předal velitel pátračky okamžitě štábnímu strážmistru Hřebejkovi, aby si v Brně vyžádal fotografii Rosenbacha z občanského průkazu. Během dvou dnů už s ní Hřebejk zajel do Vimperku za ajznbonem a majitelem z prodejny železářství, kteří s identifikací muže neměli žádný problém. Ve stejný den přišel z Prahy od majora Řezníčka seznam třiadvaceti invalidů, kteří se vrátili do republiky z války bez pravé ruky, ale jméno Josefa Rosenbacha z Brna v něm chybělo. Když to štábní kapitán zavolal do Prahy majoru Řezníčkovi a oznámil mu, že to vypadá, že díky četnické stanici v Lišově ustanovili Josefa Rosenbacha za vimperského vraha a že to vypadá na nějaký těžký úraz, bylo v telefonu ticho. Votruba, po pravdě řečeno, očekával pochvalu, ale místo toho se v telefonu ozvalo: „Jak vidíte, pane štábní, možný je úplně všechno,“ a major Řezníček mu to zavěsil. Další Votrubův telefonát byl na četnickou stanici do Lišova. Když se mu předpisově ozval velitel stanice vrchní strážmistr Karas, štábní kapitán pochvalou nijak nešetřil a vyslovil celé stanici velké poděkování za příkladnou službu. Teprve pak si nechal velitel pátračky spojit brněnskou četnickou pátračku, zda se něco nedozví o Josefu Rosenbachovi. Praporčík Havlíček měl brněnskou galerku v malíčku, ale nepotvrdil mu, že by šlo o někoho z galerky. „Rosenbach, to je, pane štábní, známá nepřehlédnutelná brněnská postava. Bejvalý ajznbon, který přišel o ruku nešťastným úrazem na dráze jako hajcr na lokomotivě.“

„Toho hajcra mi musíte, pane praporčíku, vysvětlit, to je něco z brněnské hantýrky?“

„Kdepak, pane štábní, to je z němčiny a znamená to topič na lokomotivě. Rosenbach měl štěstí, že se mu to stalo přímo v Brně na nádraží. Ulítla mu při přikládání lopata a šáhl si pro ni. Měl ji celou popálenou, takže nakonec o ni přišel. Jako ajznbon byl pod penzí, takže nějakou korunu bere, ale asi to k životu moc nebude. Jinak s tím chlapem nikdy nic nebylo. Toho tam u vás fakt podezříváte z pokusu o vraždu? Ten by neublížil kuřeti. I když možný je všechno, pane štábní. V týhle době bych ruku do ohně asi za nikoho nedal. Nedávno jsme měli pomalovaný Brno háknkrajcema. Mordy se nám tu, zaplaťpánbůh, vyhýbají.“

„Buďte rád, pane praporčíku, takový hákový kříže se dají smazat, ale…“ nedořekl štábní kapitán Votruba větu, když do kanceláře vrazil Hřebejk a oznámil mu, že přišla zpráva z vimperské nemocnice, že si konečně mohou přijet promluvit s Františkem Koubou, takže rychle zavěsil. Telefonická zpráva z vimperské nemocnice, že je možno promluvit s poškozeným Františkem Koubou, četníky na pátračce potěšila. Primář z chirurgie se sice zmínil o tom, že Koubovo zranění na hlavě se ukázalo závažnějším, než se původně jevilo, a mluví trochu z cesty, ale tuto příležitost si nemohli četníci nechat ujít. S tím mluvením z cesty, o kterém se štábnímu strážmistru Hřebejkovi zmínil primář chirurgie, to nebylo tak špatné. Stačilo, aby Hřebejk vyslovil jméno Josef Rosenbach, a Kouba se okamžitě posadil na posteli a chytil se za hlavu.

„Tak on si mě přece jen našel. Já měl za to, že se z fronty nevrátil,“ začal se Kouba kývat ze strany na stranu a hezkou dobu trvalo, než s tím přestal. Už to, jak zareagoval na jméno Rosenbacha, dalo tušit, že půjde zřejmě o nějakou hodně starou nevyřízenou věc. Kouba se třásl po celém těle, takže musel Hřebejk zavolat lékaře, který nechal Koubovi píchnout injekci na uklidněnou. Teprve pak byl Kouba schopen vypovídat a byla to už opravdu dávná historie, která sahala až do roku tisíc devět set sedmnáct, kdy se Rosenbach setkal s Koubou na frontě v nemocnici. Rosenbach tam ležel s lehčím průstřelem nohy a Kouba tu byl s těžkou úplavicí. Rosenbach po propuštění z nemocnice pokračoval dál ve válčení za císaře pána a jeho rodinu, Koubu na smrt nemocného nakonec propustili z vojny domů, kde se z toho v Brně u snoubenky Rosenbacha Jiřiny Žákové dostal, a odvezl si ji do Vimperka, kde si ji vzal za ženu. Rosenbach se vrátil z ruského zajetí až v roce tisíc devět set dvacet tři a doma v Brně ho už nikdo nečekal. Jiřina Koubová zemřela při porodu ke konci roku tisíc devět set osmnáct a Kouba se pak znovu oženil. Když Kouba s vyprávěním skončil, Hřebejkovi došlo, že Josef Rosenbach určitě nešel do Koubova stavení pro peníze, ale přišel si vyřídit starý účet.

„Tak jako tak, jde o pokus vraždy, který Rosenbachovi žádnej soud neodpáře,“ konstatoval Hřebejk a Kouba na to neřekl ani slovo. Hřebejk si došel do „bedára“ pro psací stroj, a když to s Koubou všechno dopodrobna sepsal a dal mu podepsat protokol, překvapil ho muž na posteli, který málem přišel o život, otázkou: „Víte, pane štábní, já vím, že jsem Rosenbachovi moc ublížil. I když, kdybych to nebyl já, Jiřina by stejně tak dlouho na něho nečekala. Nešlo by na ten malér nějak zapomenout?“

„Obávám se, Kouba, že nešlo. Pokus vraždy, to není zlodějna, kde by s tím nebyl problém. Chcete to dopsat do protokolu?“

„To bych rád, člověk by měl umět odpouštět,“ nechal Kouba, aby štábní strážmistr těch pár řádků dopsal do protokolu, a s tím se taky Hřebejk vrátil do Písku na pátračku. Necelý týden po tomto výslechu, kdy v rádiové relaci ÚČPO, Ústředního četnického pátracího oddělení, proběhla zpráva o tom, že se hledá pro pokus vraždy Josef Rosenbach, se ozval štábnímu kapitánu Votrubovi praporčík Havlíček z brněnské četnické pátrací stanice a oznámil mu, že se ve svém bytě našel oběšený Josef Rosenbach. Šéf pátračky mu na to dlouho nic neřekl. Když se konečně ozval a zeptal se praporčíka, jestli nechal Rosenbach nějaké písemné přiznání, což sebevrazi obyčejně dělají, dostal zápornou odpověď.

„Hm. Tak to ho asi, pane praporčíku, tížilo svědomí a neuměl s tím žít.“

„Možný je všechno, pane štábní. Šáhnout někomu na život, s tím se musí jednomu moc špatně žít. Jinak jak jsem vám tvrdil, že nás tady v Brně vraždy minuly, tak už to není pravda. Od včerejška tu vyšetřujeme vraždu klenotníka Arnošta Sapary, kterého utloukli v noci kladivem.“

„Tak to asi nebude s tím svědomím, pane praporčíku, Rosenbachův případ, tam šlo o pomstu,“ vysvětlil Votruba Havlíčkovi, proč i po létech došlo na vimperský případ, a nezapomněl poznamenat, že jak jde při zločinu o prachy, tam by na svědomí nijak moc nesázel. A ocenil to, že technik brněnské pátračky sejmul na pitevně Rosenbachovi otisky z levé dlaně. Do týdne přišla z Prahy z Poznávacího úřadu zpráva z oddělení daktyloskopie, že zajištěné otisky z případu pokusu vraždy na Františku Koubovi jsou totožné s otisky Josefa Rosenbacha z Brna…

SÓLOKAPR ČETNICKÉHO STRÁŽMISTRA KOVAŘÍKA

Když štábní strážmistr Hřebejk z písecké četnické pátračky prohlásil na podzim třicet sedm o písecké galerce, že ta si nijak nezadá s galerkou pražskou, nijak nepřeháněl. Moc dobře věděl, o čem hovoří. On měl píseckou galerku nejen v malíčku, ale měl ji taky dobře přečtenou. V ní totiž nechyběli sklepaři, půdaři, co kradli prádlo, bytaři „háčkaři“, kteří si uměli lehce poradit s dvoukřídlými dveřmi, „udičkáři“, to byli pachatelé, co pomocí rybářské udičky kradli vystavené zboží před kšeftem. Ve zdejší galerce od věže, která se scházela na Drlíčově v hospodě U Šímů, by se našli i krámští zlodějové „komínáři“, co se pomocí nástrčkového komínkového klíče dostávali do výloh. Písek měl i „vébaře“, což byli zlodějové fajnšmekři. Ti kradli kabáty ve vlacích a v hotelích. Galerka měla i známé šikovné kapsářky, které dovedly rozplakat nejednu ženu na trhu, když přišla o peněženku. Popravdě řečeno, v Písku nechyběly ani lehké holky, takzvaná nočňátka. Ty „šlapaly“ chodník a měly každá svůj stálý štafl, který si dovedly ohlídat. Čím se město důchodců nemohlo pyšnit, že tady bylo i několik veřejných domů a hodinových hotelů. Prostopášné dámy, co tu provozovaly nejstarší řemeslo na světě, neměly o kunčofty vůbec dales, neboť tu byla velká vojenská posádka 11. pěšího pluku Františka Palackého, která byla dostatečnou zárukou toho, že ty polonahé ženy, které se tu nabízely, nebudou bez práce. Galerka od věže měla svoji kastu obávaných kasařů a nechyběli v ní prohnaní hochštapleři, kteří město nad Otavou proslavili nejen v republice, ale i v sousedním Rakousku či Německu. Město nad Otavou mělo řeku, lesy a parky, mělo ale i své penězokaze, kteří si tu dokonce vyzkoušeli, jak se dělají po domácku pětikoruny. Bohužel z galerky se čas od času rekrutoval nějaký ten vrah či vražedkyně a při rozsáhlém služebním rajónu, který pokrýval skoro celé Prácheňsko z Písku až do Sušice, to byl pro osm lidí na pátračce sakra pořádný zápřah. Pravdou je, že na žádné četnické pátračce se, až na světlé výjimky, nikdo dlouho neohřál. Zvlášť v roce třicet sedm bylo třeba doplnit četnické stanice v pohraničí zkušenými četníky, a tak se i po odchodu psovoda praporčíka Jana Koukola z písecké pátračky do Sudet objevil na pátračce nový četník, strážmistr Kovařík, který splnil kvalifikační předpoklady a mohl tu nastoupit.

Jen co se objevil strážmistr Kovařík v kanceláři velitele pátračky štábního kapitána Votruby, ten si k sobě okamžitě zavolal štábního strážmistra Hřebejka, který už věděl, co bude po brýlích, které šly u šéfa pátračky z očí na čelo, následovat. Proto si k tomu sedl a čekal, co z něho vypadne.

„Hřebejk, asi tušíte, proč jsem si vás zavolal. Dostanete do kanceláře tady mladého strážmistra Kovaříka, který k nám přišel z četnické stanice z Volyně a od tamního velitele vrchního strážmistra Prixe má to nejlepší doporučení. Je na vás, Hřebejk, abyste tady strážmistra co nejdřív zaučil a seznámil ho s místní galerkou a protáhl ho Pískem. Do čeho ho, Hřebejk, zasvěcovat nemusíte, to vám, jako průseráři, kterej má popsaný dva osobní listy, kde co průser, to nějaká panička, nemusím snad připomínat! Takže, Hřebejk, upozorňuju velice důrazně, nezkazit!“ obrátil šéf pátračky pozornost ke strážmistru Kovaříkovi, kterému řekl, že doufá, že se na pátračce brzo zabydlí a že si převezme od zkušeného pana štábního jen ty nejlepší zkušenosti, kterých není rozhodně málo. Ještě než šly brýle z čela velitele pátračky zpátky na oči, si strážmistra Kovaříka pořádně proklepl a zeptal se ho, kolik je základních otázek při vyšetřování zločinu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Spala jsem s vrahem, pane štábní!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.