Příliš divoká zem 3

Zrzavá operace

Ladislav Klimeš

Poděkování:

Za prvé bych chtěl poděkovat své skvělé přítelkyni Katce, která svým neúnavým betareadingem a různými připomínkami dokázala prakticky nemožné: Donutit mě knihu upravit a připravit k vydání. To už je prostě její klasika.

Velké díky patří Lukáši Hoffmanovi za jeho časté rady ohledně vybavení, zbraní a taktiky. Díky jeho komentářům se mi podařilo knihu posunout zamýšleným směrem.

Dále bych chtěl poděkovat Petru „Vincovi“ Havlíčkovi za obálku a několik rad ohledně charakterů a vymyšlení několika písní.

Nesmím opomenout také svého věrného kamaráda Ondřeje Krejčíka, nesmrtelného rejpala a provokatéra. Bez něj by některé hlášky a vtípky neměly takovou šťávu.

Na závěr bych chtěl poděkovat svým rodičům, kteří mě vždy podporovali v tom, co mě bavilo, a nezlomili nade mnou hůl v dobách, když se zrovna nedařilo.

Předmluva:

Říká se do třetice všeho dobrého a v tomto případě i nečekaného. Po prvních dvou dílech jsem si myslel, že svět PDZ je už pro mě definitivně uzavřený a je na čase jít dál. Nicméně přišlo mi pár nápadů, žádostí a já po relativně dlouhé době (asi tak 3 vteřiny) rozhodl, že Ládise, Čáslavské komando i Lovce Duchů vyšlu ještě na jednu, definitivně poslední akci.

Teda, aspoň doufám...

Přeji pěkné počtení.

Ladislav Klimeš

Věnování

Věnováno těm dvěma, které mě na tento díl ukecaly.

Prolog

„I když hlavní boj skončil, je pořád potřeba zjistit pár věcí...“

Poslední paprsky pomalu mizely za obzorem. Zalévaly okolí zajímavou oranžovou září. Díky popraskanému sklu nemocniční pokoje vytvářely na zdech zajímavé obrazce. Ondráš se pokusil narovnat a i přes pomoc rehabilitační sestry se to nepovedlo. Pohyb levé ruky mu taktéž nešel, ale od posledního cvičení se zlepšil.

Pořád cítil ostrou, ledovou bolest projíždějící celým tělem pokaždé, když se pokusil nějak výrazněji pohnout. Každodenní rehabilitační cvičení se proto stala tvrdým a bolestivým očistcem. I když zdravotní sestra Tereza byla milá a měl si s ní co říct.

„Pro dnešek končíme,“ prohlásila a nechala ho svalit se na lůžko. Ondráš jen zmučeně zaskučel. Sestra si zabalila vybavení a dala se na odchod. Jakmile sáhla po klice nemocničního pokoje, kdosi z druhé strany zaklepal.

„Můžu?“ uslyšel Ondráš Študákův hlas zpoza dveří.

„Jen pojďte, zrovna končíme.“

Študák nechal sestru vyjít z pokoje, nezapomněl se lehce ohlédnout za jejím pozadím a poté sám vešel.

„Hezky ses tu zařídil,“ okomentoval ji.

„Dík,“ zavrčel Ondráš a pokusil se pohnout.

„Ale notak,“ usmál se Študák, vzal od stolu jednu plastovou židli, otočil ji a sedl si k Ondrášově posteli tak, aby se lokty mohl opírat o opěrku. „Můžeš být rád, že žiješ. A sám víš, komu za to můžeš děkovat.“

„Vím,“ povzdechl si. „Nějaké nové info?“

Študák zavrtěl hlavou a vylovil z kapsy notes.

„Bohužel ne, pátrají, kde můžou, ale pořád nic novýho. Zmizel. Co ta sestřička? Prý spolu během sezení cvrlikáte.“

„Jdi do háje,“ zavrčel Ondráš a jeho pokus vyfuckovat Študáka přešel v pokus o pohyb a bolestivé kníknutí, jako když zašlápnete malého hlodavce. Ale v jednom měl pravdu, na Tereze doopravdy něco bylo. Vysoká, hubená blondýnka, skromný úsměv a něžné a šikovné ruce.

A že mu byla přátelskou společností, nebylo třeba dodávat.

„Protože všechny naše současný prostředky selhávají,“ začal Študák a napsal si cosi do notesu, „asi pochopíš, když začnu pátrat v minulosti a začnu u tebe.“

„Je mi to jasné, ale nechápu proč. Jsou to už 4 měsíce...“

„Zmizel jeden z nejlepších lidí, co jsme měli...“ odmlčel se Študák. „A můj přítel...“

„Já vím,“ povzdechl si Ondráš. „Ale co když chtěl zmizet? Jak ho tak znám, bude ho těžké najít.“

Študák jen kývl hlavou.

„Nestalo se někdy něco, o čem jste potom už nikdy nemluvili?“

Ondráš chvíli lovil v paměti a pak jen kývl hlavou, dost unaveně se pokusil lépe posadit. Byl sice rád, že je naživu, ale kvůli neustálému válení, měl pocit jako by ho pomalu, ale jistě opouštěla soudnost.

Měknul, musel si to přiznat.

„Víš,“ připustil smutně, „že se rok před tím, než ses za ním doplazil do Čáslavi, stalo něco, co se pak stalo absolutním tabu? Něco, co ho i přes všechny ty sračky poznamenalo? A nás dost rozhádalo?“

„Co?“ zpozorněl Študák. „Je pravda, že jsme po tom, co jsem přijel, spolu moc nemluvili.“

„Byla to práce pro Hádžitoma a jeho Lovce,“ vzpomínal Ondráš a zaklonil hlavu. „Měla to bejt snadná mise. Pár dní tam a hotovo. Stal se z toho skoro tříměsíční průser, kterej Ládisovi zničil dost ego a psychiku. Zvlášť, když už to vypadalo, že je šťastný.“

„Nějak tě nepobírám.“

„Nedivím se, ale klidně vysvětlím. Každopádně, mi to neuvěříš, ale byla v tom zase ženská...“

„Děláš si srandu?“

„Ne,“ usmál se Ondráš a začal vyprávět.

A venku se pomalu začalo stmívat...

Kapitola 1: Nová operace

„Každá operace či malé rozčeření nudných vod začíná telefonátem, zprávou, nebo nasranou Lýdií.“

Zima 2019

Špička propisky se jemně dotýkala papíru. Hrot lehce tančil a vytvářel písmena, slova, a nakonec krátké věty.

Nahrubo napsané poznámky ve skutečnosti nedávaly dohromady souvislý text. Byly to jen připomínky a detaily, které by se mohly v budoucnu hodit.

„Rozumím,“ řekl jsem a vyfoukl obláček dýmu nosem.

V prstech levé ruky jsem protočil dohořívající cigaretu a opět z ní potáhl.

„Neboj, Hoffe, podíváme se na to.“

S těmito slovy jsem položil sluchátko satelitního telefonu. Zamyšleně jsem típl cigaretu a chvíli koukal na monitor a na poznámky na papíře. V jinak prázdné taktické místnosti hučel nyní jen jeden počítač a zářil všeho všudy jediný monitor.

Obvykle tu v noci někdo seděl a hlídal všechny zapnuté počítače. Jen dnes jsem to tu uzavřel na pravidelný noční rozhovor s Lovci Duchů, konkrétně s Hoffem. Jen dneska to holt muselo být speciální.

Opět jen dnes.

Sáhl jsem po krabičce na stole a lehkým pohybem ruky si přímo do úst hodil další cigaretu. Pak tu budu muset pořádně vyvětrat, protože už teď tu není prakticky vidět na krok, takže hrozí, že se přerazím o stůl za sebou.

V hlavě mi to šrotovalo a kolovaly v ní pořád stejné myšlenky.

Matěj Němec, ČNB, zlato...

Matěj Němec, ČNB, žoldáci Blackwoodu, zlato...

Matěj Němec, ČNB, žoldáci Blackwoodu, zlato, Sniffeři CIA...

Furt dokola se mi to v hlavě honilo, točilo a převracelo jak šílený křeček v běhacím kolečku. Ta představa mě donutila se pousmát.

Skutečný Křeček s velkým Ká byl nyní ve vedlejší místnosti a pravděpodobně mastil Dotu, nebo něco jiného při sledování porna s oblíbenou hérečkou připomínající jeho zesnulou manželku.

Teprve nyní jsem si to cigáro, které převaluji v hubě již pár vteřin, zapálil. Plamen benzínového zapalovače olízl špičku cigarety a drobný ohýnek mi ozářil tvář.

Na okamžik jsem zauvažoval nad tím, zda si taky něco nepustit, ale nechtělo se mi opakovat šarádu před dvěma lety, kdy se vyšetřovalo, kdo byl takovej kretén a lezl na zavirovaný pornostránky na kompu v centrále.

To, že Křeček ode mě dostal preventivně přes hubu a zas nás od sebe museli odtrhnout, je asi jasné.

Bože, jak my dva máme problém se navzájem nezabít...

Ať už po mě a klucích chtějí Lovci Duchů cokoliv, počká to do rána. Ráno se slezeme a probereme, co a jak dále.

Znuděně jsem se zvedl, nezapomněl zakopnout o stůl, zapl na chvíli ventilaci a když dým spadl z mé rakovinotvorné seance na únosnou mez, zase ji vypl. Klidným krokem jsem opustil místnost a přelezl do svého brlohu.

Shodil jsem kabát a jen ztěžka dopadl na rozvrzanou a studenou postel. Přikryl jsem se dekou a hodlal tvrdě usnout.

Jenže, jak už to tak bývá, přesně v těchto momentech začne mozek myslet na ty největší píčoviny.

Píčoviny typu: Co jsem udělal v životě špatně, co mělo být uděláno jinak a proč moje ponožky po tejdnu v kanadách smrdí jak čerstvě vybalený Romadur.

Nevím, jak dlouho jsem se trápil všemi problémy světa, nicméně když konečně moji mysl pohltila říše snů, nenalezla potřebný klid.

XXX

Sněhové vločky se pomalu snášely k zemi.

Pomaloučku, lehce a tiše.

Prázdný les skrýval mnohá tajemství čekající na své odhalení.

Prohlédl jsem si zbraň ve své ruce a lehce ji pohladil.

„Je tu klid, co?“ usmála se Zmije vedle mě. Já jen zlehka kývl hlavou a lépe se usadil na kmenu padlého stromu.

„Přemýšlíš nad zítřkem, co?“ dotazovala se dále a já jí jen opět lehce kývl.

„Návrat domů?“

„Ne,“ odvětil jsem konečně. „Návrat na místo činu spíš...“

„Beztak se neubráníš vzpomínkám.“

„Já vím, ale tentokrát to bude jednodušší.“

„Když myslíš,“ odtušil jsem a kysele se pousmál.

Stačilo se ohlédnout ze skály za mnou a já spatřil prázdné, zničené město. Jedna ožralá věštkyně mu kdysi prorokovala věčnou slávu dotýkající se hvězd. Holt si špatně vyložila jaderný hřib, který město ve finále ozdobil a doopravdy poslal ke hvězdám.

Praha.

XXX

Ráno jsem nebyl tak promrzlý, jak jsem původně čekal. Naopak, překvapivě mi bylo docela teplo. Slezl jsem z postele, hodil na sebe kabát a vylezl z místnosti.

Krom Lima – našeho pracovitého Vietnamčíka – samozřejmě všichni chrápali.

Aby také ne, vždyť brífink bude až v osm, nebo tak byl aspoň plánován. To znamenalo, že se na něj slezeme tak v devět, či spíše v půl desáté, až se náš hlodavčí soudruh vychrápe z paření do čtyř ráno. Já vím, dříve jsem nebýval jiný, tak bych správně měl držet hubu...

Rozmrzele jsem prošel bunkrem a zkontroloval zabezpečení. Vše v pohodě, naštěstí pro ostatní. Já byl vždy takovej kretén, co byl schopen všechny probrat jen kvůli tomu, že někde za kopcem vypadl senzor, či kamerka.

Obranné věžičky, skenery a pasti podle všeho fungovaly a díky kontrole Tonyho a Ziziho na věži jsem věděl, že je klid i na větší vzdálenost. Po chvilce bezcílného bloumání bunkrem jsem zapadl k sobě a pokusil se rozhýbat.

Kliky, dřepy a sklapovačky, prostě základ, aby se tělo zahřálo. Prohřát si ho, ať můžu trochu fungovat. To, že k plně funkčnímu stavu potřebuju kartáč cigaret a hektolitr kafe, je věc druhá.

No, buďto slábnu, nebo jsem si zas naložil víc než předtím a zas to přehnal. Bé bude správně, napadlo mě, když jsem se po tak velkém výkonu svalil na postel a na chvíli to ještě zalomil.

XXX

Jako poslední dorazil překvapivě Vinc. Mezi prvními byl Ondráš s Randym a Tonym. Ani jeden nevypadal nevyspale, naopak. Vinc oproti tomu vypadal, jak kdyby ho ošukalo stádo slonů.

„Sorry, hoši, musel jsem ji vyfouknout.“

Všichni jsme se zasmáli a usadili se. Teda kromě mě, já se opřel o stěnu hned vedle bílé plochy. Pohybem ruky a stisknutím ovladače nahodil dataprojektor a bílou stěnu ozářila fotografie postaršího muže se zrzavými vlasy, kterými už pomalu, ale jistě prorůstaly první šediny. Z fleku by člověk tipnul, že mu bude tak padesát maximálně.

Všichni si vyměnili nechápavé pohledy.

„Tohodle sráče nemusím představovat, že?“ nechal jsem otazník viset ve vzduchu a čekal, kdo si po ránu dal aspoň jedno kafe a funguje mu mozek. Překvapivě všichni přikývli na srozuměnou.

„Pan Odpovědný Finančník, neboli Matěj Němec senior,“ představil jsem pro jistotu muže na fotografii.

„Z předválečného života tohodle zmrda víme celkem dost, ale řekněme, že Vávrův spis, co jsem včera obdržel a je na kompech, je trošku bohatší. Takže si ho představíme pozorněji, a hlavně proč se o něm bavíme.“

„Protože se rád posloucháš a přednášíš...“ ucedil Křeček nevzrušeně.

„Naser si,“ putoval jeho směrem vztyčený prostředník.

Já si lokl kávy z hrnku vedle sebe na stole a pokračoval.

„Matěj Němec senior býval ministrem financí dobrých 15 let s pár malými přestávkami. V republice byl oblíben asi jako pozitivní HIV test na natáčení porna. Je to jeden ze strůjců daňové reformy, mrtvých paragánů se špatnými padáky a důvod, proč v týhle republice permanentně po pádu komunismu nebyly prachy. Navíc to byl jeden z hlavních cílů při útoku na Strakovu akademii. Bohužel, ten den tam nebyl.“

„Vždyť ho dostali,“ nechápal Tony. „Za Strakovkou jej někdo střelil do hlavy.“

„Kéž by tomu tak bylo. Tehdy zabili Martina Němce, jeho bratra a majitele vcelku velké reklamní agentury. Omyl si uvědomili, až tenhle parchant vylezl ze stínů o měsíc později. Aktivní byl hlavně během bitvy v Praze. Tou dobou byl však v zahraničí a jen popichoval, kde se dalo.“

„Kde byl?“ zeptal se Vinc.

„Pánové, je to smutné,“ povzdechl jsem si a pokrčil rameny, „ale na Ukrajině a snažil se dostat do Ruska. Ti o jeho službách vážně uvažovali, i když remcali něco o vydání domů. Když mu to nevyšlo, podle všeho opět zmizel a našel si klidné místečko mezi ukrajinskou Bratvou.“

„Ten zmrd dělal pro mafiány?“

„Tak znáš to, jak se mafiánům říká v různých koutech světa. V Itálii Cosa Nostra, v Japonsku Yakuza a u nás jednoduše parlament,“ usmál jsem se. „Každopádně, Úkáčka musel asi něčím pěkně nasrat, protože je zpět v Čechách a zdrhá pro změnu na západ. Má domluvenou schůzku s někým, kdo ho propašuje nenápadně do rukou CIA a slibuje jim nějaké info.“

„Zase zradil?“ pozdvihl obočí Vinčenzo

„Přesně a Ukáčka jsou z toho pěkně na větvi. Tenhle člověk může dost práskat. No a naším úkolem bude...“

„Ustřelit mu tu jeho zrzavou palici!“ vykřikl nadšeně Křeček, protože tušil, co asi řeknu.

Bohužel, tušil špatně.

„Kéž by,“ svěsil jsem ramena. „Tohodle čuráka chce vedení živého. Jelikož Lovci jsou mimo a Talibanec kyne někde v bunkru u kompu s novým gay pedo pornem, Hoffík kontaktoval nás, protože jsme nejblíž místu, kde se má sejít s americkými PMC.“

„Kde to bude?“ zeptal se Vinc a už tušil, že se mu odpověď nebude líbit.

„Praha.“

„Ale doprdele...“

Jo, i tak se to dalo říct...

XXX

Následující čtyři hodiny jsme strávili v taktické místnosti. Jen občas si někdo odběhl na záchod, nebo pro pití. Udělali jsme si takový menší brainstorming, kdy si každej přinesl své nápady, šel hledat vlastní info a pak se to všechno postupně sesumírovalo. Po krátké pauze, která se ve finále protáhla na hodinu a půl, jsme se sešli opět tak, jak jsme ráno začali.

„Takže si to sesumírujeme,“ zakroužil jsem s propiskou v ruce nad mapou Prahy, která už byla zoufale neaktuální. To víte, když někde odpálí USA bombu, vždycky to upraví názvy ulic poblíž. Většinou z nějakého názvu na: Kráter.

Podle všeho byl kdysi výbuch americké jaderné bomby v Praze relativně slabý a po letech zamoření nulové, ovšem, to nic neměnilo na tom, že nás čeká asi pořádné brodění ruinami a hledání něčeho, čeho bychom se chytli.

A že by se nám tam chtělo, to se říci nedalo. Hlavně ti, co prošli Bitvou, věděli, jak to tam bude asi vypadat a hlavně, možnost nepříjemných vzpomínek drasticky rostla.

„Máme tu pro některé, včetně mě, návrat do těch největších sraček, jaké bychom nejraději s klidným srdcem zapomněli. To nám naneštěstí bude ještě trošku okořeněno tím, co tam budeme dělat a s kým se utkáme.“

S teatrálním mávnutím ruky jsem rozdal trojici fotografií. Na jedné z nich byl náš hlavní cíl. Na té druhé byl pihovatý zrzavý kluk s malým culíčkem na temeni. Fotka byla vytažená asi někde z facebooku, nebo nějaké sociální sítě, jelikož se jednalo o fotku z nějaké párty. Měl pár holek kolem sebe a děvčata na sobě toho spíš víc neměla, než měla. Tohle asi nebyl zrovna věrný typ. Od pohledu to musel být děsnej čůrák, napadlo mě.

„Matěj Němec Junior, cestuje s otcem. Jel v pár průserech a papíček žehlil. Jinak to je klasickej protekční zmrd, kterýmu tatíček vše platí. Je poslední z jeho rodiny, žena od nich odešla těsně před převratem a během pátrání po jejím manželovi ji někdo na letišti Václava Haj... uhm Havla střelil zezadu do krku.“

„Ten copánek se máčí do moče milované dívky,“ podotkl Vinc a ukázal na něj. „Je to proto aby s mohl být permanentně s ní.“

Potom se zazubil. Nevím, kde k této informaci přišel a vzhledem k tomu, že kdysi nosil podobný, jsem to radši ani nechtěl vědět.

„A pak tu máme... tohodle zmrda,“ hodil jsem na stůl ukázal jsem na třetí fotku.

Chlap, kolem třicítky, kulatý obličej, který u mě nejvíc evokoval gorilu, co se tejden nevysrala. Na palici měl nějakou béžovou kšiltovku a na sobě mišmaš všeho možného vybavení.

„Jé hele, Croftík,“ zasmál se Vinc. „Pěkně se to slejzá, co?“

„Povídej mi o tom,“ kývl jsem hlavou. „Tohodle asi taky nemá cenu představovat, Henry Croft. Žoldák pracující pro Blackwood. Mají vyzvednout Němce v Praze v příštích několika dnech. Ze spisu, co jsem na tohodle experta dostal... zkoušel se dostat k Seals a skončil po tom, co při výcviku něco blbě odpálil a sejmul tím čtyři další rekruty. Sám je podle všeho z toho celkem hluchej a zjizvenej. Vykopli ho a pak nastoupil jako kontraktor k Blackwoodu. Má za sebou Afghánistán, Irák, pár akcí v Čečně a údajně sabotážní akce v Rusku a Ukrajině. Celkem kovboj, to se musí nechat.“

„Tenhle čuráček byl hlavně v Praze,“ okomentoval to Křeček.

„Povídej mi o tom...“

Nebylo třeba nic dodávat, během velké bitvy o Prahu byl Croft jedním ze žoldáků, co tipovali pro Amíky a Němce naše skrýše a díky tomu my přišli o dost lidí. Vinc si pak na něj někde počkal s Dragunovem a postřelil jej.

Lépe řečeno, ustřelil mu půlku prdele.

Doslova.

Tohle byla paradoxně jedna z těch vtipných epizodek bitvy. Nasranej Vinc po přestřelce v Národním muzeu na dva dny zmizel, vzal si sebou akorát Dragunova a krabičku cigaret. Vrátil se bez krabičky a pušky a vyprávěl úžasnou příhodu o tom, jak milý Croftík vystupoval z Hummeru, on jej měl na mušce a pak se jako na potvoru pro něco otočil do auta a Vinc v tu chvíli vystřelil.

Croft vypustil krvavej prd a zaletěl do auta a... po zbytek bitvy o něm nikdo neslyšel.

Jen šest měsíců po bitvě se začali objevovat zvěsti o komandu kontraktorů, kterým velí týpek, co mu chybí půlka prdele...

„Pokud jde o Crofta, není náš primární cíl a bylo by vhodné, aby nás Blackwood vůbec neviděl. Přece se to váže k tomu, co jsem nakousl.“

„Nesmí to vypadat, že to udělala AČR, ale Ukáčka, že?“ dokončil za mě Zizi.

Prstem jsem na něj ukázal a kývl hlavou: „Přesně.“

„Žádný uniformy, označení, nic, čím by se dalo snadno identifikovat?“ začal Vinčenzo. „Tudíž tu necháme svoje obvyklý hračky a vezmeme si něco anonymního. Osmapadesátky?“

„Klidně můžeme, ale znáš to... US si to dodnes plete s Kalachem.“

„Máme tam pár vykloktanejch ákáček, nějaký Makarovy, hadry se taky najdou,“ přemýšlel Vinc. „Dokonce je tam nějaký Pkčko.“

„Dragunovy?“

„Čtyři, po poslední inventuře,“ odpověděl Tony.

„Fajn, vezmeme to,“ kývl jsem hlavou a ukázal na mapu. „Teď zpět k akci. Kde se mají sejít, nevíme, máme přibližný čas a to, že Němec s tou svou partou bude někde na jižní straně města. Je ale možnost, že se zkusí spojit s Croftem tady.“

Můj prst zajel na označené místo. Hlavní nádraží a pak ukázal další dvě místa, Národní Muzeum a Holešovické výstaviště.

„První dvě nejsou dost daleko od sebe. Takže bych začal tam. Máme dost velkou oblast na pokrytí, nejlepší bude se rozdělit a zůstat ve spojení. Já si vezmu Jižák a poblíž Hájů vstoupím do metra a půjdu tunelama po trase C.“

„Tony a Randy si vezmou vše od Letňan až po Florenc,“ ukazoval prostor Vinc. „A já se Zizim si vezmeme vše od Černého Mostu po Florenc, kde se sejdeme s klukama.“

„A my dva,“ ukázal Ondráš na sebe a Muffa, „si vezmeme Áčko z Hostivaře až na Muzeum. Kolik má Němec cca lidí?“

„Deset, možná dvacet max,“ zauvažoval jsem. „Většinou to jsou podmáznutý Úkáčka, kterým nasliboval cestu na západ a bohatství. Croft na tom bude obdobně, akorát to budou elitní žoldáci Blackwoodu. Když se sejdou...“

„Máme proti sobě cca padesátku nepřátel,“ dokončil za mě Křeček. „To není dobré. Nesmí se spojit. Nejlepší by bylo Němce odprásknout někde a zmizet.“

„Taky si myslím, ale potřebujeme toho zrzavýho zmrda živýho,“ na chvíli jsem se zasekl a pak s povzdychem dodal: „Oba zrzavý zmrdy.“

„Holt ne vždy to je, jak bychom si přáli,“ utrousil Muff a já mu dal za pravdu. „Ale mohl bys vysvětlit, proč jdeš sám a ostatní jdou po dvojicích aspoň.“

„Holt, když se takhle rozdělíme, pročešeme větší oblast.“

Moje vysvětlení očividně nestačilo a spíš přilákalo další pohledy. Vypadá to, že si to vyložili úplně jinak, než jsem čekal. Popravdě, chtěl jsem se na chvíli od nich oddělit a o samotě projít část města, abych tak trochu ulevil svý ztrápený a unavený dušičce, kterou pomalu, ale jistě začíná obtěžovat docela solidní ponorka.

Takže ano, potřeboval jsem vypadnout a utřídit si myšlenky. Hraní na osamoceného mstitele mi tedy vyhovovalo, aspoň na chvíli.

No, nevyšlo to. Křeček se vyjádřil zase jednou.

„Nojono, velkej hrdina bez lázně a vany...“ okomentoval to.

„Přesně, je tu jen posranej sprcháč,“ odvětil jsem kysele.

„No to je sice pravda,“ přiznal Vinc. „Ale sám jít rozhodně nemůžeš, to ti je jasný, ne?“

„Hele, kolikrát jsme šli po jednom někam a ve finále se sešli,“ oponoval jsem.

„Tohle je ale Praha,“ řekl Křeček a rukou naznačil uvozovky.

Nezbylo mi nic jiného než si povzdechnout.

„No to je mi sice jasný, ale...“

„Žádný ale,“ utnul to Vinc. „Je mi jasný, že se chceš projít sám, budiž, ale než začneme prozkoumávat nebezpečnější části města, s někým se slezeš. Jasný, ty Turbospešlátore?“

„Héj!“ odsekl jsem. „Jako by nestačil Hoff s touhle přezdívkou!“

„No, když se tak budeš chovat...“

Vztyčený prostředník a vzteklé zavrčení mu dalo jasně najevo, co si o něm a jeho poučování myslím.

„Fajn,“ vzdal jsem to po chvíli. „Sejdu se s vámi tady.“

Můj prst se lehce zapíchl do mapy a ukázal jedno místo, které jsem chtěl prozkoumat sám při postupu z Jižáku.

Muzeum, část se jich tam stejně sleze.

A já budu mít klid.

„Spokojeni?“

Nikdo nic nenamítal.

„Tak jo,“ uzavřel jsem debatu. „Pokračujeme v plánu. Jakmile se slezeme a budeme si jistí místem, kde se naši zrzci nacházejí, obklíčíme ho. Sám bych to viděl na Muzeum, či Hlavní Nádraží, ovšem může být kdekoliv. Otipujeme si místo, hlavně jeho obranu a pak je zbavíme ochranky, ty dva sbalíme a vypadneme.“

„Jednoduchý jak facka,“ okomentoval to Ondráš.

„Ono to jednoduše zní,“ přidal se Vinc. „Prolézt město, najít zmrdy, zbavit je ochranky, zajmout je a dovést je do Hádžitomovy temné sluje. Co vím, tak zrzavý šuká celkem nerad.“

V tu chvíli vybuchli všichni smíchy a já se nad tak debilní poznámkou musel pousmát také.

„Ale víte, jak je to s jednoduchými plány, že?“

„No právě...“ uzavřel to Vinc. „Jdem se sbalit, ať zítra můžeme vyrazit?“

Já jen přikývl.

XXX

Základní stavební kámen našeho plánu – vypadat jako ukrajinská mafie, nespočívala jen v plánu podobném jejich taktice, ale také ve zvoleném vybavení. To znamenalo najít v našem skladišti ty nejhorší možné kousky a tvářit se, že je to to nejlepší, co máme k dispozici.

Nakonec se z toho stal celkem problém.

Díky Tonymu, Muffovi a Randymu s občasnou pomocí Vince bylo vybavení v tom nejlepším možném stavu. I párkrát použitý kalach zářil novotou a leskl se olejem. Nakonec vybrané kousky musely projít menším faceliftem, aby vypadaly, jako by pamatovaly ještě Helenu bez plastik.

Stačilo pár hodin úprav, pilování a lepení a v rukou jsem třímal od pohledu vykloktanej Kalach, který držel pohromadě jen pomocí izolepy a vůle ducha Michaila Kalašnikova.

Další věcí, na které se muselo zapracovat, byl ohoz. Rozhodně nebylo moudré tam naběhnout ve Vzoru 95. To by i sebetupějšímu žoldákovi došlo, že jsou to buďto houbaři, nebo AČR.

A jelikož houbaři obvykle nestřílejí po lidech, identifikace by byla jasná.

Bylo vlastně docela vtipné pozorovat, jak se každý z nás snaží najít nějaké civilní oblečení. Tu stará vesta, tady zase seprané maskáče a jinde zase odřená kožená bunda. Já nakonec na sebe hodil taktické džíny s odřenými koleny, tílko a triko s krátkým rukávem a nápisem: KGB – Still Watching You, a na to všechno odřenou koženou bundu, kterou jsem dostal těsně po tom, co jsem si koupil Virago ukryté v garáži našeho bunkru.

Metalista po fesťáku hadr...

V rámci dokončení a doladění převleku za Pačuánce z vesnických softových akcí jsem na sebe hodil ještě černou taktickou vestu a dlouhý zelený kabátec s kapucí.

„Hotovej Stalker,“ okomentoval to Křeček.

„Upřednostnil bych sice vzhled alá The Division, ale na to nám došly Kulichy,“ odpověděl jsem po spatření Vince konsternovaně.

Měl jsem opravdu co dělat, abych se nepotrhal smíchy. Vinc sice měl na sobě seprané černé taktické džíny podobné mým a vojenskou bundu, co připomínala dobu Vietnamu, ale tím veškeré rozumné části oděvu končily. Přes bundu si dal rozepatou taktickou vestu, což umocnilo dojem totálního hastroše. Ovšem korunu tomu dala pokrývka hlavy. Obrovskej kulich s pandíma ouškama a nápisem Hi! I am Panda! mě poslal totálně do kolen.

„To jako vážně?!?“ nevěřil svým očím Zizi. No nebyl jedinej, kdo nemohl uvěřit tomu, co Vinčenzo na sebe dokáže naházet. Ani bych se nedivil, kdyby pod tím měl růžový tílečko. Zizi jen nechápavě levačkou žmoulal svůj klobouček a v šedé mikině a džínách s batohem vypadal ještě mlaději, než obvykle.

Ostatní vypadali jako hastroši, ale aspoň trochu rozumně a Vinc se po spatření našich reakcí tlemil od ucha k uchu.

„Co je, Důdi?“ chechtal se při pohledu na naše protáhlé ksichty.

Nikdo další se však už nezmohl na další komentáře. Raději...

„Radši nic, Pandašuku,“ odvětil s povzdechem Křeček a Vinc nás obdařil dalším kouzelným úsměvem.

„Tak jo, pánové,“ tleskl jsem a upravil si Kalacha s tlumičem na popruhu. „Přestaneme obdivovat pandí scenérii a vše si pro jistotu zopakujeme, včetně časového rozvrhu.“

XXX

Na celou akci jsme díky včasnému infu měli hezkých pár dní. Než Němec opustí se synátorem Prahu a definitivně se vypaří. Takže apokalyptická vize obsahující vrtulník Blackwoodu mizící za obzorem a do ruda rozpáleného Talibance s hysterickým záchvatem a nadávkami v dvaceti jazycích se naštěstí stáhla na minimum.

Během poslední kontroly vybavení volal ještě jednou Hoff a potvrdil jednu velmi důležitou informaci – pozici Crofta.

Ten se podle všeho ještě flákal se svým týmem v Americe a měli vyrazit až dnes večer jejich času. Bylo hodně milé se uvolnit a vědět, že nemusíte vyrazit hned a spěchat.

Slow is smooth, smooth is fast, jak by řekl Hoff.

A to vyhovovalo absolutně nejvíce.

Celé rychlé plánování a spěch vzal za své, tudíž jsme měli možnost neuskutečnit první plán: Naběhnout tam, prolétnout co se dá a doufat, že to vyjde.

Takhle z toho vzniklo: V klidu tam nakráčíme a budeme doufat, že to vyjde.

Naposled jsme zběžně prošli body akce a rozhodli se vyrazit, ostatně, vše už bylo sbaleno a připraveno.

Vinc se chtěl stavit za Lýdií, svou milou, což pro nás znamenalo automaticky minimálně dvouhodinové zpoždění.

Holt měl výdrž chlapec.

A zkurvený štěstí, protože Lýdii čuměl na kozy a zadek kdekdo. Bohužel u Lýdie platilo to velice smutné pravidlo, že čím hezčí holka, tím větší pipka to byla. A to byl problém, protože Lýdie byla kurva hezká holka, teda pokud se netvářila kysele jak po sežrání kila citrónů.

Sice jsem nebyl nadšen ze setkání s ní s ní, ale co se dalo dělat. Nějak to přežiju. Maximálně si dáme zase soutěž v posílání se do prdele navzájem.

XXX

Nakonec návštěva kolínských civilistů a rozloučení před několikadenní akcí netrvala dvě hodiny, nebo dokonce déle, ale pouhopouhých 5 minut.

Cca.

Vypadalo to, že Vinčenzo zamilované písničky typu: Jsi má jediná, Máš nejlepší zadek na světě a Tebe chci píchat snad celý den nezpíval jen jí.

Nebo Lýdie byla víc majetnická harpyje, než jsem si myslel. A že jsem měl hodně velkou představu.

Pravda byla asi na obou stranách.

Bylo vtipné pozorovat Vince, jak ani ne tři minuty po vstupu do budovy kolínského nádraží vyletěl ven a za ním byly leteckou poštou posílány pánve, konzervy, oblečení...

„Parchante zasranej!“ pištěla Lydie z vnitřku budovy. „Lháři! Kurvo!“

„Ale notak... já...“ zkusil Vinc něco říct a já bych byl radši, kdyby to neudělal.

V tu chvíli vyletěl ze dveří plynový vařič, proletěl kolem Vincových výsostných pandích oušek a sejmul postávajícího Křečka u zapůjčeného starého Tranzita. Zapištěl, chytl druhou o auto, padl na zem s obrovským rachotem a jeho kalach odletěl kamsi pod auto, protože se mu roztrhl popruh.

Nastala chvíle trapného ticha.

Kolínští civilisté se začali tvářit, že by byli raději někde jinde. Vzduch se najednou prudce ochladil. I na zimu bylo v tu chvíli zatraceně chladno. Kluci si opatrně, ale ne skrytě upravili zbraně na popruzích, když spatřili dvojici vážně tvářících se borců s krátkými AKU-74, jak nenápadně přistoupili blíže k nám. To, že tyhle kvéry nafasovali od nás, dávalo celé situaci lehké koření ironie.

Začali jsme se měřit pohledy a přemýšlet, kdo bude ten kokot a namíří jako první. Nevím, o co těm dvěma šlo, jestli ji balili, či je měla jako zahřívání ve Vincově nepřítomnosti, ale tvářili se, že by nás nejraději sejmuli.

Úplně bezdůvodně.

Okamžitě jsem začal těkat očima sem a tam a hledal, zda se neukáže další borec, nebo není někdo skrytý.

Ticho se začalo táhnout. Čas se zpomalil, až skoro zastavil.

Co teď?

Střílet po spojencích?

Jediných spojencích v okruhu X kilometrů?

A to jako proč?

Že jejich zrzavej benjamínek dostal z něčeho hysterák? Že ji Vinčenzo asi podvedl, nebo ona jeho a snaží se to otočit?

S ledovým výrazem jsem čekal, co se bude dít. Notak... škemral jsem v duchu, nehrajte si na idioty. Nestojí to za to. Smahli bychom vás během vteřiny.

Borci si to ale nechtěli rozmyslet.

A pak se starej dědula začal neuvěřitelně hystericky tlemit.

Starej dědula, co obvykle sedal na schodech s dýmkou a smutně pozoroval, co se to se světem stalo. Málokdy něco řekl, občas pomohl, ale vždy jsme ho vídali na těch schodech. I nyní tam byl a pozoroval letecký den. Vůbec ho to nerozházelo, dokud nevyletěl ten zkurvenej vařič.

Teď se tlemil na celé kolo a světu dával na obdiv své zbylé čtyři zuby.

Borci se na sebe podívali a začali se tlemit taky.

A pak jsem se začal smát já.

A Zizi.

Křeček zpod vařiče zasténal a zasmál se taky.

Všichni se smáli na celé kolo a nemohli přestat. Jak největší retardi. Pár vojáků v civilních hadrech, civilisti ohození většinou do sepraných hadrů a nějakých maskáčů se smáli od ucha k uchu.

A pak mi přímo na ksichtě přistála těžká vojenská bota.

Podrážkou napřed.

Okovanou podrážkou napřed.

Hlava mi cukla dozadu a já si sedl na prdel. V tu chvíli jsem musel vypadat neuvěřitelně vyjeveně a nechápal jsem, o co vlastně jde.

„To, aby ti to nebylo líto!“ zasyčela Lýdie ode dveří.

Měla na sobě jen tílko a ty svoje oblíbený latexový tangáče. Vztekle se otočila a zmizela vevnitř.

Ale zadek měla solidní, to se muselo nechat.

Kapitola 2: Návrat do ledového pekla

„Operace Zrzek začíná a Ládis se vrací na dávné bojiště. On a jeho parta netuší, jaké noční můry skrývá opuštěné město.“

Tranzit naskakoval na poničené cestě a ti, co seděli v zadu na upravených sedačkách, měli chvílemi co dělat, aby nesletěli na podlahu.

Ještě že od posledně jsme tam namontovali ty bezpečnostní pásy. Ono, celý ten Tranzit byl takový vtipný mišmaš. Začali jsme mu říkat Výsadkář, když jsme s veškerými úpravami skončili.

Důvod byl prostý – jednalo se o improvizované výsadkové vozidlo, které bylo obvykle uskladněno v Kolíně u přeživších. V základu se jednalo obyčejného starého Tranzita, kterého Vinčenzo s Muffem a Randym jednoho dne přivezli.

Jeho konstrukce byla vylepšena vyříznutím místa ve střeše, kam se dala otočná věž s kulometem M-249 a poklopem, tudíž se dal schovat, aby vypadal nenápadně. Celá kabina, včetně nákladového prostoru byla obložena keramickými pláty a tam kde to nestačilo, alespoň telefonními seznamy a kusy tvrdšího plechu. Obrana nic moc, ale pro případ nouze to stačilo.

Interiér připomínal amatérskou verzi parodie na výsadkový člun, či interiér transportéru. Čtveřice sedadel po stěnách v zadu a tři sedačky vepředu. Pohodlí bylo ideální pro menší osoby, nikoliv však pro velikány jako já. Třískal jsem se rameny o lidi vedle, měl permanentně pokrčené nohy, tudíž po půl hodině přišly takové křeče, že mi nezbylo nic jiného, než nohama komíhat sem a tam, abych se křečí zbavil.

Celkově to bylo nouzové vozítko, když jsme chtěli někam dojet v jednom vozidle, a ještě k tomu co nejvíc nenápadně.

Nakonec po zrekvírování Pandura už tahle plechovka pro nás neměla jakoukoliv cenu, tak jsme se dohodli s lidmi z Kolína, že si ji nechají a občas nám ji půjčí.

Jako třeba v tomto případě.

Tranzit se natřásal a to Vinc ani moc rychle nejel. Bylo to tou cestou. Čím blíž Praze, tím horší a rozpadlejší cesty. D1 byla oproti tomuhle místu docela solidní německý autobahn.

„Kolik ještě?“ zavrčel jsem do vysílačky.

Cesta se stávala pro mě čím dál nesnesitelnější. Auto házelo, já se o všechno třískal, snažil se přidržet pásu a z toho všeho kývání mě začínala solidně brnět řepa. Navíc se tu nedalo kouřit, což byla další věc, co mě lezla na nervy.

„Pět minut!“ houkl Vinc. „A jsme na bodě Medvěd!“

„Super,“ oddechl jsem si.

Pět minut, to snad přežiju a když ne, na hrob mi prosím napište: Umřel cestou do Prahy pro nedostatek cigaret.

Jízda skončila prakticky nenadále. Vinc škubl volantem doprava, auto se lehce naklonilo a zastavilo.

„Bod Medvěd!“ oznámil.

Úlevně jsem vydechl a kývl na Randyho u dveří, aby mi je otevřel. Opětoval kývnutí a opatrným pohybem ruky otevřel zadní dveře. Odpoutal jsem se z pásu, upravil popruh s kalachem a vyskočil ven.

Zaplul jsem rychlým skokem do příkopu naproti a rozhlédl se. Hučení motoru bylo jedinou věcí, co jsem slyšel a když se rozhlédl, neviděl žádný pohyb.

„Čisto,“ oznámil jsem do vysílačky. „Transport Jedna, máte volno. Můžete vyrazit.“

„Potvrzuji,“ odpověděl klidně Vinc a auto se škubnutím vyrazilo. „Hodně štěstí, Totem. Sejdeme se na bodě Jedna. Přecházím na rádiový klid.“

„Rozumím,“ ohlédl jsem se za autem mizícím v zatáčce mezi stromy a pak navolil na vysílačce jinou, specifickou frekvenci. „Totem Jeskyni. Operace Zrzek zahájena, opakuji, Operace Zrzek zahájena.“

Chvíli bylo ticho a pak se ozval Hoffův klidný, hluboký hlas: „Potvrzuji, hodně štěstí.“

No a tím to začalo. Další akce, bohužel na místě, kam se mi fakt nechtělo vracet. Opatrně jsem se rozhlédl, prolezl mezi mrtvými holými keři a vešel mezi nikdy nedokončené rodinné domky.

Tohle měla být jedna z novějších čtvrtí poblíž nějaké vesničky na jihu Prahy. Nikdy ji nedokončili a už nikdy nikdo nedokončí. I zde byly pozůstatky výbuchu v podobě některých servaných střech.

Já prošel mezi rezivějícími vozy a vydal se předem dohodnutým směrem. Můj plán byl prostý: Projít si tu nejhorší, nejdebilnější čtvrť Prahy, tam si najít stanici metra a jít tunely až na Muzeum, kde se sejdu s ostatními.

Bude to dlouhý pěší výlet a já si aspoň odpočinu. Potřeboval jsem si od party odpočinout. Za posledních pár měsíců, co jsme byli na místě, jsem začal chytat neuvěřitelnou ponorku. Stejné tváře, stejná místa, stejné porno ve všech počítačích a žádná žena v blízkém okolí. Lýdii jsem nepočítal. Vztah mě a Lýdie vždy balancoval mezi něčím typu: Nejraději bych tě uškrtil a nejraději bych tě uškrtil, ale předtím si spolu vrznem...

Klidným, ale ostražitým krokem jsem si to štrádoval na blízký Jižák. Před válkou to bylo místo plné fetek, Ukrajinců, Rusáků, cikánů a hysterických slovenských důchodců. Teď jsem očekával, že tu v troskách budov nebude nikdo. Maximálně nějaký pes, či kočka.

Čím déle jsem šel, tím více kolem mě byly vidět pozůstatky výbuchu a bojů na přelomu let 2013-2014. Nejprve to bývaly utržené střechy a pomlácená okna, později chybějící vrchní patra, omítky a nakonec i celé domy.

To, že v některých ulicích stály hradby z vozů, či zničený tank, nebo jiné vojenské vozidlo nebylo asi třeba dodávat.

Nejhorší na tom byla jedna věc.

Ticho.

Nebyli slyšet ptáci, štěkání psů ani jakýkoliv lidský šum. Ticho bylo takové, že když z nebe začal padat jemný sněhový poprašek, měl jsem pocit, že slyším dopadat jednotlivé vločky. Tohle byl dobrej záhul na moji už tak narušenou psychiku.

Všechny ty zničené domy, prázdné ulice a trosky. Během těch pár měsíců krev tekla proudem na všech stranách a nikdo už to nebyl schopen zastavit. Když se v posledních fázích začali obracet Češi proti Čechům, bylo dokonáno.

Tehdy jsem měl štěstí, že těsně po dosti adrenalinovém útěku z Prahy mě postřelil nějaký zmrd z Americké jednotky Ghosts. Díky tomu já skončil v kómatu na krásné tři měsíce.

No, krásný byly leda tak pro mě, protože to, co se dělo v republice, bylo největší svinstvo, které ani snad náckové za druhé světové nedokázali předvést.

První věc, co udělali po zlikvidování odporu v Praze – naběhli do všech obchodů, skladišť a zabavili prakticky všechny potraviny a lékařské potřeby. Prý pro spravedlivé přerozdělení. To, že si vše zabavené rozdělili mezi sebou, nechali civily chcípat hlady a když konečně začali rozdávat jídlo, rozdávali úmyslně míň, aby podpořili atmosféru, kterou si zde vybudovali.

Atmosféru nekončícího strachu a beznaděje, kdy pravděpodobnost delšího života, či dokonce dosáhnutí důchodového věku se rovnala nule. Lidi začali zběsile kolaborovat, nebo se postavili na zoufalý odpor. Jelikož jsme byli v Čechách, první varianta byla mnohem běžnější.

Když jsem se za tři měsíce probral, nepoznával jsem tenhle svět. Bylo mi z něj na blití a pak, co následovalo, bylo jen třešinkou na dortu takové malé středoevropské apokalypsy.

Občas se to holt posere, nó...

Povzdechl jsem si a vyrazil kolem zničeného Tesca v nějakém areálu. Klidnými kroky jsem si to štrádoval po hlavní ulici, nikoliv uprostřed, ale co nejblíže kraji a nějakému krytu. Kalacha jsem měl připraveného v ruce, ale zajištěného.

Očima jsem přejížděl po prázdném městě a prohlížel pečlivě každý stín. Nikde nikdo, až z toho mrazilo v zádech.

V tomhle zkurveným velkoměstě žilo přes milion lidí... a teď je to akorát město duchů.

Čas se táhnul, ale já konečně po dlouhé a únavné chvíli dorazil tam, kam jsem chtěl. Vstup do metra na Hájích byl překvapivě v celkem dobrém stavu. Opuštěný, prázdný, ale přístupný. Skla a veškeré výplně sice odnesl výbuch, ale schodiště stálo celkem v pohodě.

Pomalu jsem sešel po popraskaných schodech a každý krok čím dál víc duněl. Každý krok musel být opatrný a promyšlený. Hlavně vědět, kam šlapu.

I přes to, že se na Hájích neodehrály nějak extra tvrdé boje, podvědomě jsem čekal, že tu někdo mohl zanechat pár pastí. Rozhodně jsem nechtěl šlápnout do nějakého VPU, neboli vřelého pražského uvítání, jak se granátům v plechovce od piva, či střelné zbrani na lanku začalo přezdívat na počátku bitvy. Naštěstí na schodech nic nebylo a já pokračoval hlouběji do metra na nástupiště kolem budky, která podle všeho byla nějakou trafikou.

Nyní to bylo jen pár rozstřílených plechů, zničený regál a pár pytlů s pískem okolo. Bylo vidět, že se zde odehrála kratší, ale tvrdá přestřelka.

To mě mělo varovat. Já si místo toho opatrně pokračoval dál.

Jsou momenty, na které se člověk nepřipraví, ani si na ně nikdy nezvykne. Momenty, při kterých vám žaludek obletí zeměkouli i s Měsícem a vrátí se obrovskou rychlostí do vašeho těla. Bohužel obsah nechá někde cestou...

Na nástupišti leželo dobrých osmdesát až sto těl. Jelikož to už bylo pár let od bitvy, byly to jen seschlé zbytky kůže na kostrách. Cáry oblečení na nich pomalu ale jistě mizely. Bohužel, podle toho, v jakých byla valná většina pozicích, mi došlo, co se tu asi stalo.

Civilisti byli seřazeni k jedné straně nástupiště a donuceni pokleknout. Museli je prohledávat, či pokusit se vyslechnout. Někdo musel mít za pasem pistoli, či osmapadesátku pod kabátem a když došla řada na něj, byl zastřelen. Toho si musel všimnout někdo další v řadě a vyskočit.

Začal asi střílet do míst, kde jsem zrovna stál. To muselo vyprovokovat ostatní k tomu, aby se vrhli na vojáky.

Opatrně jsem sešel po schodech dolů a rozhlédl se po tomhle místě. Každý krok mi připadal hlasitější a hlasitější. Ticho a opuštěnost tohohle místa byla silnější s každým krokem. Jediné, co tuhle scenérii osvětlovalo, byla díra ve stropě. Sutiny pohřbily část nástupiště i některými těly. Já se nepřestával rozhlížet a v duchu si rekonstruoval tuhle smutnou událost. Hlavně, kdo za ní může.

Musel to být Bundeswehr, pod schody ležela zapomenutá, rozpadající se G-36. Osmapadesátky, či ákáčka a jiné zbraně ležely kousek od lidí na druhé straně, či v prostředku nástupiště. Nejvíc mě dostal jeden druh koster. Ty menší, které stoprocentně nepatřily dospělému člověku.

Děti. Těm nejmenším nemohlo být víc jak pět let.

O to víc mě překvapilo, když vedle silnější hromady sutin ležela kostra ani ne desetiletého dítěte v prostřílené péřovce. Ještě teď její ruce křečovitě svíraly osmapadesátku se sklopnou pažbou. Závěr byl vzadu, tudíž byla prázdná. Na chvíli jsem přemýšlel, jestli stihl vystřelit, nebo ji prázdnou sebral a nějaký Němec ho v reflexu nesmahnul.

Těl se zbraněmi bylo minimum. Tohle byla prachsprostá jatka, kdy si očividně někdo potřeboval něco hodně dokázat. Některé prázdné oční důlky na mě zíraly s tichou výčitkou, proč tomu naše armáda nezabránila.

Nějak mně došla slova. Nemohl jsem se tu tak nějak postavit a slíbit pomstu. Nějaké extra drsňácké gesto mě v tu chvíli nenapadlo. Nebyla na něj ani síla. Tohle bylo... až nemožné. Moje oči toho za ty roky bojů viděly tolik, ale tohle mě prostě zase odrovnalo.

Ticho, ale jako bych slyšel výstřely, křik a dětský pláč. Ozýval se ze stěn, z podlahy i z rezivých kolejnic. Někde tam uvnitř mě, ta stále menší příčetná část vztekle zaječela, kousek se z ní odlomil a zmizel v nenávratnu. Stejně jako se to stalo už mnohokrát. Čím déle jsem byl v téhle parodii na válku, tím víc ze mě odpadávaly kousky soudnosti. Drobné kousky, pomalu ale jistě mizely a zanechávaly za sebou prázdnotu šílenství.

S tichým přáním, aby duše zde došly konečně klidu, jsem sestoupil do kolejiště, rozsvítil svítilnu na zbrani, rozhlédl se po ústí tunelu a vyrazil.

Ledové kapky potu mi sjížděly po páteři a oči pořád přehrávaly ten první výjev tohohle místa. Zaklepal jsem hlavou a pokusil se znova soustředit. Pár nádechů a výdechů spojených se zíráním do tmy pomohlo. Když jsem se konečně uklidnil, moje tělo téměř automaticky vyrazilo vpřed a já zanechal tohle smutné memento dávno minulých událostí konečně za sebou.

XXX

Když seš kokot, tak si zatleskej, zabručel jsem v duchu pro sebe a zatleskal si. V životě jsem zapomněl už ledasco, klíče od bytu, do kterého jsem jel 90 kilometrů, rande, kuře v troubě, ale zapomenout, že část metra C vede přes Nuselský most, kterej jaksi někdo během bitvy o Prahu odpálil, jo, to už je velkej kus demence.

Takže jsem teď stál před uříznutým tunelem a tupě zíral na rokli před sebou. Zbytky mostních pilířů přede mnou ukazovaly, že tu kdysi doopravdy stál most.

Bylo mi jasné, že tunely mohou být místy zasypané, poničené, že budu hledat cestu po povrchu, ale ani mě ani ostatní nenapadlo to, že musím přes most, který očividně někdo musel odbouchnout.

Rozhlédl jsem se po panoramatu.

Cesta dolů byla celkem jednoduchá.

Po šutrech a zničenými ulicemi až na druhou stranu, do další díry. Jo, to půjde. I když, fakt se mi chtělo hrát na nějakýho zkurvenýho asasína a lízt po šutrech jak nějakej kamzík. Tohle mi hnulo opravdu pěkně žlučí. Nasál jsem čistý vzduch oproti té zatuchlině v tunelech, zhasl baterku a pomalu začal slézat dolů.

Panovalo krásné zimní odpoledne – tudíž jasno a pořádná kosa. Sluneční paprsky se dotýkali špiček toho, co zbylo z kdysi stověžatého města. Nyní k nebi trčely jen ohlodané sutiny. Instatní depka a inspirace pro Glukhovského na další díl Metra hadr.

Během svého sestupu dolů a následným průchodem údolím jsem se držel podél trosek mostu. Nebylo to těžké po navigační stránce, ale permanentně jsem někam lezl, něco podlézal a opatrně našlapoval. Opravdu by to byla tragikomedie, kdybych se odpálil nějakým nevybuchlým granátem, který někdo nastražil kdysi během bitvy.

Když jsem konečně dorazil na druhou stranu, slunce se lehce pohnulo a já se vydal šlapat kopec k tunelu nahoru. No, opět to byla práce spíš pro kamzíka na extázi než pro člověka s 15 kily věcí na sobě a zbraní v ruce, takže když jsem konečně vylezl nahoru, pot ze mě jen kapal a mrzl mi na tvářích a čele.

Lehce jsem nakoukl do tunelu, postavil se na hromadu sutin a přejel hlavní s baterkou černočernou hutnou tmu. Když jsem se ujistil, že je klid, sesul jsem se mezi dvojici hromádek sutin a vydechl. Delší dobu unaveně oddychoval a doufal, že tenhle krpál nepolezu stejnou cestou zpět.

Rozsvítil jsem znovu svítilnu, vytáhl z vesty krabičku levných cigaret, jednu vyndal a dal si ji k ústům. Ovšem už nezapálil...

Moje oči spočinuly na něčem, co jsem předtím z ústí tunelu neviděl. Boty. Hlouběji v tunelu, ani ne tři metry ode mě špička kuželu světla olízla podrážku bot. Okamžitě jsem zbystřil, zaklekl i s nezapálenou cigaretou v hubě. Přejel svítilnou ještě jednou po místě a myslel, že toho člověka oslním, či donutím jinak reagovat.

Nic.

V pokleku jsem se k němu opatrně vydal a nepřestával na něj mířit. Čím blíže jsem byl, tím víc z něj zpoza sutin vykukovalo. Po chvíli mi bylo jasné, že tu nebezpečí nehrozí.

Byla to jen další mrtvola.

I když, znamenala problémy.

Nejednalo se o nějakou kostru, či tělo v pokročilém stádiu rozkladu. Tohle bylo čerstvé tělo.

U zdi se vyvalovala mrtvola muže v neuvěřitelném mišmaši východního vybavení s několika dírami v hrudníku, přeraženou rukou a prázdným kalachem bez pažby vedle sebe.

Bylo mu tak třicet, holohlavý a bez vousů. Námraza na jeho těle nebyla ještě nijak velká, ale svědčila o tom, že tu leží minimálně pár hodin. Podle nábojnic vedle něj mi došlo, že rozhodně nešel bez boje.

Kužel světla přejel hlouběji do tunelu a ukázal něco, co jsem fakt nepotřeboval vidět. Další trojici těl. Došel jsem opatrně blíže a koukl se, co jsou zač.

Stejné vybavení a věk.

Ukrajinci.

Popošel jsem pár kroků a našel další dvojici těl skrývajících se za částečným závalem. Podle nábojnic někdo musel postupovat stejnou cestou a narazit na tuhle partu. Podle toho, jak je vyřídil, tipl bych si to na profíky.

Blackwood, napadlo mě a po drobném a velmi opatrném ohledání těl jsem našel to, co jsem hledal. V jednom krytu byly jiné nábojnice než ostatní. Ne 7.62 do kalacha, ale do americké M-4, či jiné 5.56 zbraně.

To znamenalo jediné. Hoff musel dostat špatný info a Croft s partou už je dávno tady. To byl přímo průser. Urychleně jsem vyběhl na hranu tunelu, vytáhl vysílačku a třikrát stiskl na znamení, že se děje něco důležitého.

„Totem Jeskyni, příjem!“ vyhrkl jsem a pak chvíli počkal.

„Jeskyně na příjmu,“ ozval se Hoff. „Pokračuj.“

„Třetí strana na hřišti,“ pronesl jsem s větším klidem dohodnutou frázi. „Už tu jsou a vypadá to, že i nějakou dobu.“

„Potvrzuji. Přímý kontakt?“

„Negativní.“

„Dobře, v případě kontaktu je QRF připravena.“

„Díky, Totem konec.“

Vypnul jsem vysílačku a zmizel v tunelu. A kurevsky přidal do kroku.

XXX

Ípáč jsem jen prosvištěl a snažil se co nejrychleji dostat na Muzeum, kde byl sraz. I.P. Pavlova byla kdysi svědkem pár ostřejších bojů a jejich následky zde zůstaly. Nástupiště bylo plné nábojnic, trosek a jedno či dvě těla by se dala taky najít. Je pravda, že při průchodu stanicí jsem si dával opravdu pozor, abych nešlápl do nějaké pasti, kterých bylo čím dál více, zvláště když jsem se blížil k pověstnému Pražskému Kotli.

Pražský Kotel, povzdechl jsem si, když mi to vytanulo na mysli. Trojúhelník stanic Můstek – Florenc – Muzeum. Tam, kde si AČR udělala místo posledního odporu a odkud nás nemohli zaboha vystěhovat. Z povrchu měli problém dostat se dolů a jeden či dva pokusy to celé zaplynovat totálně selhaly. Vyhladovění bylo také nemožné, když jim došlo, že jsme si tam nakřečkovali zásoby na několik měsíců.

Tak to vyřešili jak Rusáci u Stalingradu. Neustále útočili, dotírali, dokud nás prostě neudolali počtem, materiální převahou a ve finále atomovkou.

Nejsmutnější bylo, že i když se v médiích na západě tvrdilo, že zajatí vojáci byli po bitvě propuštěni, opak byl pravdou. Nikdo nikdy nepotkal vojáka, ani civilistu z Prahy, kterého by okupační vojska pustila jinam, než do nejbližšího masového hrobu.

Pár desítek metrů po projití stanice jsem se definitivně zastavil a pokračoval pomalu a opatrně. Se svítilnou pečlivě procházející každé místo přede mnou.

A pečlivost spojená s opatrností se vyplatila. Našel jsem celkem slušnou řádku min a různých pastiček, které se naštěstí daly obejít, když si člověk dával pozor. Poznal jsem v tom starý Muffův systém, takže jakmile mi došlo, kdo tu ty miny a granáty v sutinách na drátě pokládal, byl jsem v suchu.

Úlevně jsem si oddychl, když jsem konečně spatřil rozbořenou barikádu značící začátek stanice metra Muzeum. Došel jsem k ní, přelezl ji a schoval oslintanou cigaretu zpět do krabičky, protože jsem ji za celou cestu i za běhu nebyl schopen uklidit.

Nahoře to zašustilo a pak jsem zaslechl výstřely.

Doprdele.

Pár ran z několika pušek a pak byla slyšet ostrá odpověď v podobě mnohonásobnějšího počtu zbraní.

Ale do prdele...

Udělal jsem pár kroků a pak si málem pustil do kalhot.

„Baf!“

Tichý a klidný hlas mi to pronesl téměř u ucha a já sebou škubnul a odskočil na druhou stranu.

V tu chvíli se hlaveň kalachu zašťourala v Ziziho rypáku. Z nástupiště na mě zamával Muff a Křeček se vyhoupl zpoza hromady sutin.

„Debile,“ odvětil jsem. „Málem jsem ti ustřelil klobouček.“

Zizi si jen stáhl šátek usmál se a zase si jej natáhl zpět. Upravil si svého krátkého kalacha s tlumičem a odstoupil z dosahu mojí paže.

„Mimochodem, co tu děláš?“

„Vinc mě poslal, plán šel do háje.“

Jako rychlé vysvětlení to stačilo, ale potřeboval jsem detaily. Rukou jsem mávl, že chci vědět víc.

„Kousek za Čerňákem jsme narazili na partu Úkáček, co strašně spěchali na Florenc a my ji vyřídili. Randy a Tony se nám ozvali, že se jim stalo to samé. Ondráš nás kontaktoval sotva půl hodiny na to a ty ses pořád neozýval, tak jsme pořád jeli podle původního plánu.“

„Dál?“

„Nakonec na Florenci jsme našli dost solidní hnízdo Úkáček, co si to jdou s Němcem a jeho partičkou vyříkat. S klukama nebylo spojení, ale ozval se Hoff, že jsi nahlásil problémy. Tak mě Vinc poslal sem je a tebe varovat. Bohužel si to přihasila partička od Blackwoodu trošku dřív, než jsme čekali a teď se řežou přímo nad našima hlavama.“

„Takže,“ vytáhl jsem tu ožmoulanou cigaretu a zapálil si. „Máme tu Němce a jeho partu, nasraný Ukrajince a Crofta s žoldáky. Ti si teď nahoře dávají něco jako Pražskou trojku?“

„Přesně tak,“ odpověděl Ondráš. „Naštěstí o nás neví a do tunelů už nelezou, jen je proběhli a teď jdou po sobě na povrchu.“

Vyfoukl jsem obláček dýmu. Chvilku mi hlavou kolovaly myšlenky, jak to co nejlépe provést a jak se dostat k našemu milému zrzavému duu co nejrychleji a co nejtišeji zmizet, jak prachy ze státního rozpočtu.

„No,“ usoudil jsem. „Doběhneme pro Vince, vylezeme na povrch a ukážeme přespolním, kdo je v týhle republice za největšího zmrda?“

„Ládis, ale to už asi vědí,“ okomentoval to zubící se Křeček.

„Zalez, Kníkale.“

Kapitola 3: Pražský zbraňový gruppensex

„Operace Zrzek nabrala nečekaný směr a naše parta hrdinů je až po uši v problémech. I když to zatím nevědí, čeká je dost nepříjemné překvapení.“

Doběhnout pro Vince a zbytek byla jedna věc. Vrátit se k Muzeu druhá. Tak trochu jsem podvědomě očekával, že Vinc tak trpělivý nebude a vydá se nám naproti, pokud se mu to nad hlavou bude řezat a nebude vědět, že jsou ostatní v pohodě.

Ovšem očekávat, že se dolů do tunelů nakvartýrujou Ukáčka a že nám půjdou taky naproti, jsme opravdu nemohli. A hlavně ani nechtěli.

Vince jsme našli v poněkud nezáviděníhodné pozici ve stanici na Hlavním nádraží. Ležel za troskami opevnění, suť mu padala na hlavu a nemohl se hnout, jak byl přišpendlenej.

O ostatních se dalo říci to samé v bledě modrém. Na nástupišti stála pětice Úkáček a solila to po nich měrou vrchovatou.

Zizi byl vždy rychlejší běžec, takže jakmile spatřil Úkáčka, sklouzl se po zemi za kousek sutin a tam sebou plácl. Okamžitě začal střílet na stojící střelce. Křeček neváhal, napodobil Ziziho a taktéž začal střílet.

Kulky létaly všemi směry, Úkáčka vyjeveně a zmateně střílela kamkoliv a jejich kámoši si to hasili po schodech dolů.

Naštěstí byli jen dva, takže jsem je jako velkej akční hrdina sejmul první. Nahoře to dunělo a vypadalo to, jako by se duchové z předchozí bitvy rozhodli vše zopakovat ještě jednou.

„Všichni v pohodě?“ zařval jsem.

Každý se ohlásil. Takže cajk.

Vinc vylezl z krytu, mávl na nás a všichni jsme se opatrně seskupili na nástupišti a každý si hlídal svůj sektor.

„Co teď?“ zeptal se Vinc.

„Plán šel stejně do kelu,“ zavrčel jsem. „Musíme pohnout. Jdem nahoru!“

Ostatně, to bylo asi nejlepší řešení. Vylezeme uprostřed přestřelky a zjistíme, kdo kde je. Holt místo cesty zpět na Muzeum vystoupíme na hlavním nádraží.

Plácl jsem Ziziho po rameni a on nakoukl na eskalátory. Kývl hlavou. Muff se k němu přidal a mezitím jsme já s Křečkem přeběhli na druhou stranu a šli po opačných eskalátorech nahoru. Randy, Tony přeběhli na druhé nástupiště a Vinc se k nim přidal. Mávli jsme na sebe a já rukama naznačil trojku.

Na tři vyrazíme.

Odpočítal jsem.

Jedna... dva... Tři!

Mávnutím ruky jsem odstartoval. Křeček vyběhl rychle po schodech, stejně tak ostatní. Vykoukli jsme poblíž trosek Luxoru a z ostatních vstupů do metra na nás mával zbytek party.

To šlo snadno. Našli jsme si dobré krytí a rozhlíželi se.

Rozstřílená nádražní hala dostala další vydatnou várku destrukce. Mezi hromadou trosek a těl se zde navršila další várka těl. Většinou se jednalo o Úkáčka. Letmým pohledem jsem spatřil trojici žoldáků, ale nic víc.

„Zformovat!“ sykl jsem do vysílačky.

Všichni jsme se opět seskupili a v řadě za sebou jsme vyrazili hlouběji do stanice. Muff šel první, hned za ním Zizi a já. Celý náš vláček uzavíral Randy. Rozdělili jsme se na dvě řady a vyběhli další zničené eskalátory. V dáli, pravděpodobně na nástupišti se ozývaly zvuky boje. Vypadalo to, že jedna z band dostala neuvěřitelně na hubu, protože v patře se válela další těla.

„ŠŠŠ!“ zasyčel Randy. „Dole někdo je!“

V tu chvíli jsme si okamžitě našli krytí a i přes hluk boje zaslechli to, co slyšel on. Kroky a nějaká slova.

„Angličtina!“ sykl Randy opět.

Stačilo pár rychlých posunků a každý si našel kryt a utvořili jsme kruh. Rozhodně nikdo z nás nechtěl riskovat to, že přepadneme někoho z boku, či zezadu a v tu samou chvíli nás sesolí jiná parta zezadu.

Lehce jsem zacukal prokřehlými prsty. Po té dlouhé době, co jsem tahal Brena s předpažbím se mi kalach držel opravdu špatně. Hroznej nezvyk.

Sice mě napadlo to vzít spodkem, ale věděl jsem, že část hlavního nádraží byla zavalena, či jinak zničena. Takže jsme se mohli ocitnout ve slepé uličce.

Ať bych volil jakkoliv, nejlepší řešení prostě nebylo. Takové situace jsem nesnášel. Z celého srdce.

Kroky pod námi byly čím dál hlasitější a bylo slyšet, že mají dost naspěch. Pětice mužů proběhla podél zdi a mířila ven.

Žoldáci.

A mezi nimi nikdo jiný, než mladej Němec. Šli rychle, ale celkem opatrně. Bylo vidět, že už mají něco za sebou. Měli na sobě klasický mišmaš vybavení, pro změnu západního a M-4 v různých úpravách.

„Smahneme je?“ dotázal se potichu Křeček.

Já, On a Vinc jsme je měli perfektně na mušce. Museli si být jistí, že už je tu klid, což mi přišlo jako celkem debilita a ukázka arogance zároveň.

Holt, kontrááktóři, jak by řekl Hoff. Jestli je něco, co Hoff fakt nemohl rozdýchat ve své přítomnosti, a nebyl to Talibanec po týdnu bez sprchy, byli to žoldáci. Při vzájemné výměně informací nejednou prozradil, jakou partu tu či onde smahli. A o mrtvých žoldácích mluvil opravdu rád.

Když se okupantské armády stáhly z valné části na hranice, přenechali tu volné rejdiště. Toho žoldáci začali využívat, a hlavně z toho celkem těžit.

A vzhledem k tomu, že se tu chvílemi chovali jako větší prasata než Němci s Amíky dohromady, existovala taková nevyřčená lovecká sezóna na tyhle zmetky.

„Beru si prvního,“ odpověděl jsem. „Ty si vem posledního. Bacha na toho zrzavýho zmrda.“

„Dobře,“ odpověděli oba tiše.

„Vypálím první.“

Pořádně jsem si mladýho Němce prohlédl. Celkem dobře oblečený a živený. Hadry špinavé a ošoupané, ale pořád nedokázaky zakrýt to, že asi stály pěknou pálku. Němec mladší mě opravdu nepřekvapil. Byl to takovej ten typickej frajírek, zvyklej na bohaté rodiče, pohodlí a hromadu obdivovatelek kvůli bicákům z přehnané masturbace. Vlasy měl rozcuchané a bylo vidět, že se minimálně týden nemyl, nelakoval nehty a nezastřihl svůj dokonalej culíček, což pro šampóna jeho ražení muselo mít celkem zdrcující psychické následky.

Zamířil jsem a vypálil tři rychlé rány za sebou. První rána utrhla žoldákovi obličej. Druhá čelist a třetí dokonala radikální plastiku ustřelením temene. Jo, když se člověk snaží.

Vinc a Křeček se přidali. Žoldáci začali padat jeden po druhém, akorát ten, co vedle sebe táhl zrzouna, sebou plácl do krytu a opětoval palbu. Okamžitě jsme jej zasypali synchronizovanou palbou.

Jedna kulka lízla zem ani ne třicet centimetrů od zrzka. Obláček bílého prachu vyletěl a pokropil mu obličej.

V tu chvíli se stalo něco, co by nečekal ani Gott na slavících. Zrzek vyskočil. Vytáhl z kapsy pistoli, prvním výstřelem si málem ustřelil nohu, druhej poslal někam do země a od třetího začal střílet přes větší místo do knihkupectví.

Když mu došly náboje, vyděšeně se podíval na prázdnou zbraň, hystericky zaječel a rozeběhl se. Žoldák si už očividně představoval slušnou škváru na svém účtě, ignoroval přehlídku kokotismu, co právě zrzek předvedl a skočil po něm.

Nedoletěl.

Vinc a Křeček ho současně smahli. Jeho tělo se rozmázlo o stěnu a s mlaskavým žuchnutím dopadlo mezi jeho rozstřílené kolegy.

„Bacha na zrzka!“ vyštěkl jsem a snažil se namířit pod nohy. „Potřebujeme ho živýho!“

My tři ho měli na mušce a poslali jsme mu pod nohy každej ránu.

„Stůj, debile!“ zařval Vinc.

Matěj Němec mladší byl očividně ještě větší kokot, než mě mohlo napadnout. Přidal do kroku, vysprintoval eskalátory a zaběhl do tunelu k nástupišti.

A po cestě řval: „Tatííí, pomóc!“

Nikdo po něm nevyběhl. Všichni jsme byli konsternováni tou absurdní debilitou týhle situace.

„Tyvole,“ ulevil jsem si. „Tak jestli tohle mělo někdy ženskou, tak přestávám kouřit!“

„Bojím se, že budeš muset,“ usoudil Vinc.

„Ale hoši,“ vmísil se do hovoru Zizi. „Víte, co je průser?“

„No?“

„Že musíme za ním!“

„A jo, tyvole! Kurva! Pohyb!“

Veškerá konsternace vyprchala a my vyrazili sprintem za ním.

„Randy, Tony hlídají záda!“ plival jsme ze sebe za běhu. „Muff a Zizi mu nadběhnou!“

Křeček sprintoval mnohem rychleji než já a zmizel za rohem. Tam se zastavil.

A já s ním. Němec se vůbec nekryl. S jekotem a prosbami o pomoc utíkal rovnou chodbou. Pistoli svíral křečovitě v ruce a mával s ní.

„Chce se vám za ním běhat?“ zeptal se Ondráš.

„Ne, a tobě?“ odpověděl jsem.

Zavrtěl hlavou.

„Vinci, budeš tak laskav...“

Hned vedle mě plivl Vincův kalach.

„Aúúú!“ zaječel zrzek.

Vystřihl si piruetu jak z Matrixu a plavnou šipkou přistál na zemi. Ječel, nadával a držel se za nohu. Za kotník konkrétně. Nevím, jak se to Vincovi povedlo trefit, nebo jestli byla odražená, ale za takovou pěknou ránu mu někdy koupím pivo.

Zrychleným krokem jsme se my tři k němu přesunuli. Mířil na nás prázdnou pistolí a vztekle mačkal spoušť. Do teď mu nedošlo, že je asi prázdná.

„Proč to nestřílí!“ vztekal se. „Vždyť táta říkal, že bude střílet!“

„A napadlo tě,“ zeptal jsem se jízlivě. „Že máš třeba vystříleno?“

Nechápavě pohlédl na zbraň, zahodil ji a začal se plazit pryč. Mohl se nám teoreticky odplazit a ukrýt se, ale to by nesměl začít v momentě, kdy jsme od něj byli dva metry. Když mu došlo, že asi na nohu nedošlápne, ani se neodplazí, otočil se a opět spustil svoji chlebárnu na špacír. Upřímně, tak typické hlášky z filmů a her jsem dlouho neslyšel.

„Víš, kdo je můj fotr, debile? Víš, co s tebou udělá, až se to dozví? Zabije tě i s celou tvojí rodinou, čuráku. Vy jste čuráci, chcípnete! Pochčiju vám mrtvoly! Můj táta se o to postará!“

Tři borci na něj míří zbraněmi a on si začne vztekle mektat a vyhrožovat. Bylo to hrozně tragikomické. S neuvěřitelným pobavením jsme pozorovali tenhle výstup hodný amerických filmů a pak se na sebe podívali.

„Tu čest přenechám tobě,“ oznámil Křeček suše.

Já v klidu došel k našemu kecálkovi, otočil zbraň v rukách a rozmáchl se.

„Neboj, tvůj fotr je další na řadě.“

A pak jsem mu pažbou do ksichtu definitivně rozhodil ofinku.

XXX

Zrzouna jsme svázali do kozelce a nechali s Tonym a Randym schovaného v knihkupectví. Samozřejmě jsme mu nezapomněli zacpat reprák. Tu nohu mu Vinc zběžně zavázal, když jej svazoval. Nic jako tišící prostředky nedostal. Ať si užije, napadlo mě.

Od nástupiště se pořád ozýval jeden výstřel za druhým. Čím dál víc jsem nabýval dojmu, že starého Němce má Blackwood a snaží se ho odtamtud dostat, zatímco si to pár ukrajinských mafiánů vyřizuje mezi sebou.

„Kdybys byl Croftem,“ nadhodil Ondráš. „Co bys udělal?“

Vinc se zamyslel, odpověděl za mě:

„Vzhledem k tomu, že máme mladýho, ale starýho ne, viděl bych to, že se rozdělili na vícero týmů. Jestli jich tu je tak deset plus on, viděl bych to na dva týmy. Každej si vezme jednu osobu. Osobně bych doprovázel tu důležitější, tedy starého. Mladej jim je k ničemu, ale starej chce očividně svého bobánka v cajku, takže bez něj neudělá ani krok. Ovšem, když mladýho sejmou, dá se ze starýho něco vymlátit. U mladýho nevymlátíš nic, je to debil.“

„Pravda,“ kývl jsem. „Ale musíme je nejdřív najít. Tony a Randy tu zůstanou. Vinc a Zizi to vezmou od severní části a já s Ondrášem to projdeme z jižní.“

Všichni kývli a já jen překontroloval zbraň.

Náš provizorní úkryt mezi zničenými knihami opustila každá dvojice jinou stranou. Křeček šel přede mnou a oba jsme se navzájem nepřestávali krýt. Opět jsme vyběhli zničené eskalátory a pak si to zamířili na první nástupiště.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příliš divoká zem 3.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.