Ve spárech džungle

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivona Březinová

Ve spárech džungle – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tatínkovi a jeho cestě Thajskem

Durian

„Možná jsme měli přece jenom letět,“ vzdychla Alfa a zpocenýma rukama si z čela odhrábla zplihlou ofinu.

„A neříkala jsem to? Říkala,“ zakňourala Beta, její sestra. „Jenže mě nikdy nikdo neposlouchá.“

Mariana protočila oči a dál se ovívala kšiltovkou, až jí prameny temně zrzavých kudrnatých vlasů prudce poskakovaly. Nemělo cenu debatu komentovat. Jen doufala, že se mezi třináctiletými dvojčaty nestrhne hádka.

Jejich o tři roky starší bratr Hardy spal. Občas neklidně zamlaskal, když s nimi autobus hodil do prudké zatáčky. Tu a tam se ve spánku ohnal po mouše, která z města Chiang Mai cestovala s nimi a všechny členy české výpravy střídavě přiváděla k nepříčetnosti. Thajci se nad jejími nálety naopak mírumilovně usmívali. Pouze jeden starší pán se párkrát olízl, a Mariana pojala podezření, že by se nerozpakoval mouchu slupnout. Po tom, co viděla na tržištích v Bangkoku, by se ani nedivila. Ale třeba měl ten chudák jenom žízeň jako ona.

Odšroubovala uzávěr láhve, kterou držela na klíně, a napila se tak zhluboka, až jí čůrek vody stekl po bradě na tílko i na zválené šortky. Hlavou jí projela slast jako tenkrát, když při ztroskotání s kamarády v Karibiku měla povolený jeden doušek. Jeden jediný doušek vody, a znamenal tolik štěstí! Vlastně byl zázrak, že to tehdy přežili. I Hardy.

Pohlédla na jeho mohutnou postavu. Sotva se vtěsnal na sedadlo. Právě se ve spánku pokoušel najít pohodlnější polohu a Mariana i přes uličku ucítila jeho pot. V autobusu bylo opravdu příšerné dusno.

Taky Jonáš sedící vedle Hardyho měl problémy, kam s nohama. Každou chvíli do svého o rok staršího kamaráda nechtěně vrazil, jak si v nepohodlném autobusu vybojovával místo k přežití. Mariana s vděkem pohlédla vedle sebe na malého Tima. Navzdory pouhým deseti rokům působil z celé party nejklidněji. S nosem nalepeným na okýnku, po kterém už zase stékal déšť, dychtivě skenoval míhající se krajinu. Štvalo ho jen, že mu po zpoceném nose pořád kloužou brýle.

„Nechceš napít?“ šťouchla do něj. „A už zase nejsi připoutanej!“

„Cože?“ odtrhl se od okna. „Nene, dík. Hele… už jsem se tě chtěl zeptat předtím,“ ukázal pohledem na jizvu na její noze. „Od čeho to máš?“

„To nic,“ odbyla ho. „To už je pryč.“

Úplně pryč, dodala v duchu a hrozilo, že se ponoří do vzpomínek, když ze sedadla za sebou uslyšela Timovu mámu.

„Ať mi netvrdí, že funguje klimatizace.“

„Kdo to tvrdil?“ ozval se pan Fiala znaveným hlasem.

„Řidič přece.“

„Možná myslel ty větráky,“ vložil se do hovoru pan Klein a pobaveně ukázal ke střeše, kde se chaoticky zmítalo několik vrtulek. „Hardy, jdi se zeptat řidiče, jestli s tím horkem nejde něco udělat,“ vyzval syna před sebou.

Hardy sebou polekaně trhl.

„Co? Už jsme přistáli?“

Alfa s Betou vybuchly smíchem.

Cesta se zdála nekonečná. Marianě teď chyběl jen krůček, aby zalitovala, že z Bangkoku neodletěla s mámou, Jonášovými rodiči a paní Kleinovou na ostrov Phi Phi. Právě by se cákala v moři, polehávala pod bambusovým slunečníkem a popíjela nealko piňakoládu.

Ta představa ji ale lákala asi tak půl minuty. Pak jí došlo, že zrovna po tomhle vůbec netouží. Strašně se těší, že s partou nakouknou do džungle. Do skutečného deštného pralesa. Dokonce si odhlasovali, že sem pojedou v červenci, kdy je období dešťů. Dvakrát třikrát za den možná zmoknou. No a co? V tomhle parném horku to bude leda příjemná teplá sprcha. A když deštný prales, tak se všímvšudy.

Nevadilo jí ani, že s nimi jedou i Timovi rodiče a táta Hardyho a dvojčat. Naopak. Marianě bylo jasné, že bez dohledu dospělých by ji do džungle rodiče nepustili, i když jí je čtrnáct. Ostatní na tom byli úplně stejně. Teď jen vydržet tu jízdu autobusem do města Mae Hong Son. A pak vzhůru do pralesa!

„Co tu tak smrdí?“ ošila se nespokojeně Beta. „Cítíš to?“ obrátila se na Alfu.

Mariana podivný zápach taky zaregistrovala. Pátravě se rozhlédla po nejbližším okolí, ale to už se kabinou autobusu nesl nejenom puch, ale i rozhořčené hlasy thajských spolucestujících.

„Thuryjan!“

„Thuryjan khu khraj?“

Přísně se tvářící Thajec se zvedl ze sedadla a namířil prst na Hardyho.

„Khao.“

Hardy začal zmatkovat. Bylo vidět, že se potí ještě víc než před chvílí.

„Co je? Já… dostal jsem hlad. Chtěl jsem to ochutnat,“ snažil se pravou rukou zakrýt velký plod držící v levé dlani.

„Proboha, co to máš?“ naklonila se k němu Mariana.

„Durian.“

„Ty bláho, durian!“ popadl se za hlavu Jonáš.

„Thuryjan,“ přikývl Thajec.

„To nevíš, že durian je cítit jako měsíc stará mrtvola?“ sípal Jonáš a zakrýval si ústa.

„Ty máš vážně durian?“ vyvalil oči Tim a sápal se přes Marianu, aby byl zdroji hnilobného zápachu co nejblíž. „Ukaž!“

„Koupil jsem ho na tržišti v Chiang Mai. Prý je to východoasijská delikatesa. A teď jsem dostal chuť na svačinu, no,“ mlel Hardy zarputile.

„Chuť? Na tohle?“ povytáhla Mariana obočí.

„Už mě přešla,“ odvrátil se Hardy s odporem od svačinky.

Z jindy usměvavých tváří Thajců se dalo vyčíst pohoršení. Rozčileně gestikulovali a odsedávali si co nejdál.

„Síla!“ vydechl Tim. „V příručce píšou, že v Thajsku je zakázáno jíst durian v uzavřených místnostech restaurací. A taky v dopravních prostředcích,“ dodal důležitě.

„Kdo to má vědět?“ bručel Hardy. „Zatracenej durian!“

„Thuryjan,“ přikývl Thajec přísně a natáhl k Hardymu ruku.

„To… to mě teď jako zavřou, nebo co?“ zajektal Hardy a prosebně se zadíval na muže nad sebou. „Já nic. Já blbá cizinec!“

Alfa a Beta si zacpávaly nos a jejich výbuchy smíchu zněly jako troubení slůňat.

„Já fakt nevědět, já se celá omlouvat,“ blábolil Hardy v šoku a z čela mu odkapávaly kapičky potu jedna za druhou.

„Hardy, uvědomuješ si, že na toho Thajce mluvíš zkomolenou češtinou?“ zatřásla s ním Mariana.

„Cože? Aha. Tak… sorry. I’m very sorry, sir.“

Řidič cosi naštvaně vykřikoval a cestující houfně otvírali okýnka, kterými se do autobusu spolu s přívalem čerstvého vzduchu draly i velké cákance tropického lijáku.

Thajec stojící nad Hardym taky otevřel okýnko. Hardy to vzal jako jasný pokyn, a než se kdokoliv stačil vzpamatovat, vyhodil smrdutý plod oknem. Bohužel zrovna ve chvíli, kdy autobus předjížděl pomalu se šinoucí tříkolku tuk-tuk. Durian se řidiči rozprskl o řídítka a potrefenec jen zalapal po dechu.

„Tak. A teď mě doopravdy zavřou!“ zakvílel Hardy. „Budete mi do zdejšího vězení nosit banány? Nebo ananas. Nebo papáju. Jen ne durian. Ten pošlete naší zeměpisářce. Že mě nenaučila, jakou svačinu si v Thajsku smím vzít do autobusu.“

„Z toho vedra už blázní,“ dloubla Alfa do Bety.

„To se dalo čekat. Bráška je ve stresu,“ pokývala Beta hlavou. „Možná začne i zpívat.“

Pan Klein se snažil s řidičem domluvit, ať zastaví, že se tomu trefenému chudákovi chtějí omluvit a zaplatit nějaké odškodné, ale šofér mávl rukou.

„Thuryjan min sáb,“ řekl a s výmluvným šklebením se chytil za nos.

„Hm, zřejmě tě nezavřou,“ poznamenal Tim. „Ale měl jsi s tím vyhozením durianu počkat. Mohli jsme zjistit, jak ta smraďárna chutná.“

„Asi budu zvracet,“ hlesl Jonáš a narval obličej přímo do okýnka.

„Vida, jak tu najednou funguje klimatizace,“ pochvalovala si paní Fialová. „Stačilo otevřít pár oken a dusno je pryč.“

„Honem si to užívejte, dokud to jde,“ hlesl Hardy. „Další durian nemám.“

Konečně autobus zastavil a se všemi pachy je vyplivl ven. Byli ve městě Mae Hong Son. Už nepršelo, ale z okolních kopců stoupala pára.

„Tak kam teď?“ rozhodil pan Fiala rukama, když se dopočítali jeden druhého a všech zavazadel.

„Do sloního útulku,“ navrhla Alfa.

„K vodopádu. Měří prý sto metrů. Teď po deštích to bude paráda!“ rozplýval se Hardy.

„Já bych objednal rafty,“ prosazoval svou představu Jonáš. „Na řeku Pai. Taky je tu poblíž obrovský jeskynní komplex.“

„To je fakt. Největší v Asii,“ přitakal Tim.

„Jenže to vypadá na bouřku,“ upozornila je Mariana na blýskající se obzor.

„A brzy se setmí,“ připomněl pan Klein.

„V tom případě se jdeme ubytovat,“ rozhodla paní Fialová a dloubla do manžela, ať je vede. „Pak třeba stihneme večerní obhlídku buddhistických chrámů.“

Nebe je obdařilo prudkým tropickým lijákem, takže do hotelu dorazili promočení do poslední nitky.

„To byl teda nápad, jet sem v období dešťů,“ brblal pan Klein, když si v pokoji ždímal kalhoty do umyvadla.

Ale nad talířem nudlí s masem dušeném v kokosovém mléce a kari ho nenálada rychle přešla.

Zahřívací kolo

Alfa s Betou ležely na širokém dvojlůžku a zíraly do tmy.

„Nemůžu usnout,“ zakňourala Beta.

„Já naopak neudržím oči. To je tím časovým posunem. Zkus počítat pavouky,“ poradila jí Mariana, jejíž postel stála u protější zdi.

„Cože? Jaký pavouky?“ vymotala se Beta bleskurychle z pokrývky, takže vmžiku stála na matracích na jedné noze, druhou přitisknutou k tělu jako čáp.

„Co blbneš, ségro?“ rozčilovala se Alfa.

„Já? Ona blbne,“ ukazovala Beta rozhořčeně směrem k Marianě. „Proč mě straší?“

„Chtěla jsem pomoct. Abys líp usnula,“ ucedila Mariana „U nás se počítaj ovečky. Tady… když nechceš počítat pavouky, tak třeba… třeba… ha…“

„Ani to nevyslovuj!“ okřikla Beta Marianu.

„Já myslela havěť. Jako obecně,“ bránila se Mariana.

„Ticho! Něco po mně leze!“ vřískla Alfa.

A už stály obě na posteli, každá na jedné noze.

„Vy jste teda dvojka,“ chechtala se Mariana, když rozsvítila. „Jedeme do džungle, dámy. Tohle je jenom zahřívací kolo.“

Další komentář si ale odpustila, protože koutkem oka zahlídla, jak se pod postel urychleně stěhuje rodinka pořádně velkých švábů.

„Co to po mně lezlo?“ jektala Alfa vylekaně a stojíc na jedné noze se dala do vyklepávání přikrývek i polštářů.

Beta se radši přemístila na nízký ratanový stolek. Byl zvyklý jen na odkládání hrnků s kávou nebo čajem, sklenic vody nebo vína, maximálně na váhu plného talíře či tištěného průvodce. No, možná si na něj někdo položil i nohy, ale to bylo všechno. Teď pod Betou zlověstně zavrzal. Přesto ji jeho hladká plocha uklidňovala. Nedal se na ní přehlédnout ani mravenec.

„To budeš spát vestoje na stole?“ rýpla si Mariana.

„Ne. Až Alfa vyklepe všechny ty potvory, tak si zase lehnu.“

„Alfa nic nevyklepe. Ti švábi už jsou dávno zalezlí pod postelí,“ prořekla se Mariana a vzápětí svého přehmatu litovala.

„Jaký švábi?“ zaječela Beta a hrůzou vyskočila do výšky.

Následný dopad už stolek nevydržel. V jeho rachotu dívky přeslechly i klepání na dveře.

„Co tady proboha jančíte?“ popadl se pan Klein za hlavu, když viděl jednu dceru v sutinách stolku a druhou chystající se vzlétnout z dvojlůžka pomocí přikrývek připomínajících na jejích pažích křídla rogala.

„Lovíme dravý hmyz,“ pokrčila Mariana nevzrušeně rameny. „Jako trénink na zítřejší cestu džunglí.“

Hardy si za otcovými zády významně zaťukal na čelo a chtěl se vrátit do jejich pokoje, když si všiml pohybu na zdi.

„A hele, ještěrka.“

„Néé!“ zavyla dvojčata.

„To je gekon,“ upřesnil Jonáš přilákaný holčičím křikem. „Jestli tu máte komáry, tak gekon vám je spolehlivě pochytá.“

„Já tady spát nebudu,“ postavila si Beta hlavu.

„Já taky ne,“ přidala se k Betě i Alfa. „Nebo aspoň ne v posteli.“

„Na tohle nemám nervy. Přinesu hamaku,“ zívl Hardy. „Visí dole v hale. Správce říkal, že si ji můžeme půjčit.“

Společnými silami pak umístili dvojčata do houpací sítě.

„Třeba se do rána pokopou a bude klid,“ špitl Jonáš Marianě. „Jinak naši výpravu do džungle nechci vidět.“

„Tak je to domluvený. Sehnali jsme terénní auto i s řidičem!“ přiřítil se ráno Jonáš s Hardym v patách do hotelu. „Všechno nám obstará, odjezd za třicet minut.“

Ostatní už snídali v klimatizované jídelně se stěnami vyzdobenými křiklavě barevnými obrázky slonů a opic. Jonáš s Hardym se hladově vrhli ke stolu.

„Copak tu máme?“ zajímal se Hardy.

„Chtěla jsem ti objednat durian,“ zakřenila se na Hardyho Alfa.

„Naštěstí ho neměli,“ doplnila sestru Beta.

„Naštěstí pro nás všechny,“ poznamenal Jonáš a přitáhl si misku jakési nudlové polévky. „Není v tom maso?“

„Ne. Jen zelenina a bambusový výhonky,“ ujistila ho Mariana.

„Jak velké je to auto?“ chtěl vědět Timův otec. „Vejdeme se do něj všichni?“

„V pohodě,“ zahuhlal Hardy plnými ústy, protože právě hltal směs rýže a ostře kořeněného masa. „Jejda, co to je? Pálí to jako čert. Musím se hned napít. Vodu, honem vodu!“

Číšník zrovna přinášel džbán vody, v kterém plavaly kousky ledu. Hardy se sápal po sklenici, aby si nalil, ale Mariana mu rychle přistrčila talířek s banánovou palačinkou.

„Lepší je to zajíst než zapít. Navíc ten led ve vodě bych nedoporučovala,“ vysvětlovala. „A vůbec, vodu bychom měli pít pouze balenou. Kdovíkde tuhle natočili. Rozhodně nepijte nic, kde je led.“

„Nám khéng,“ obrátila se náhle Beta na číšníka a ukázala do džbánu. „Maj čaj. Maj čaj nám khéng.“

Číšník sebral džbán a s úklonou zmizel.

„Ty umíš thajsky?“ vytřeštil na Betu oči Jonáš.

„Ne. Jenom pár slovíček. Led zrovna říct umím. Řekla jsem, že ho nechceme.“

„Drtila se to už měsíc před odletem,“ prozradila Alfa.

„Hustý,“ vydechl Tim obdivně. „Jak se řekne třeba Dal bych si čokoládovou zmrzlinu sypanou kokosem?“

„To nevím,“ odsekla Beta. „Ale umím říct Tong há mó.“

„A to znamená co?“

„Potřebuji doktora,“ oznámila Beta.

„To jako vážně?“ vyjevil se pan Klein.

„Ne, tati,“ smála se Alfa. „Ségra jen překládá jednu větu.“

„Jo tak. Hlavně mě neděste,“ oddychl si otec dvojčat a Hardyho.

Syn se usilovně cpal další banánovou palačinkou.

„Doufejme, že lékaře nebudeme potřebovat, ale je dobře, že víme, jak ho přivolat,“ poznamenala paní Fialová a vstala od stolu. „Jdu se připravit. Jestli za půl hodiny odjíždíme, máme co dělat.“

Auto vypadalo spíš jako malý náklaďák určený k převozu vodních buvolů než jako dopravní prostředek pro turisty.

„No co? Aspoň nás pobere všechny,“ reagoval Hardy na rozpaky spolucestujících.

„A jak asi?“ rozčilovala se Mariana. „Do kabiny vedle řidiče se vejdou dva. Kam chceš posadit ostatní?“

„Na korbu přece. Dívej, jsou tam i lavičky. Nejsme první ani poslední, který ten chlápek veze do džungle.“

„Jasně, bude legrace. A bezva výhled. Sedím na korbě,“ jásal Tim a chystal se vyškrábat nahoru.

Jonáš s Hardym a oběma otci ho následovali.

„A když bude pršet?“ zaváhala paní Fialová, která ve stylovém tropickém oblečku připomínala dámskou verzi cestovatele Emila Holuba, obdařenou navíc závojem potící se rusalky.

„Má to i plachtu,“ ukázal Hardy hrdě, jako by auto snad patřilo jemu.

Všichni, dokonce i Alfa s Betou hodlali nasednout, ale problém se objevil ze strany, odkud ho nikdo nečekal.

„Já v tomhle nejedu,“ otočila se Mariana k autu zády.

„Vždyť nemusíš jet na korbě,“ ubezpečoval ji Hardy. „Sedneš si s paní Fialovou vedle řidiče.“

„Tak to ani náhodou,“ zavrtěla Mariana rezolutně hlavou, jen co nahlédla do kabiny. „Nejsou tam bezpečnostní pásy. I ten autobus s větrákama u střechy je měl. Tohle auto je nemá. Takže nejedu.“

„Mariano…“ vydechl Jonáš. „To nemyslíš vážně. Chceš to všem zkazit? Přece tě tu nenecháme.“

Mariana trucovitě pokrčila rameny.

„Ach bože, ženský,“ zabrblal Jonáš. „Pardon,“ uculil se na paní Fialovou, když si všiml, že ho poslouchá. „Nevím, co do Mariany tak najednou vjelo.“

Chvíli se s Betinou pomocí s řidičem dohadovali anglicko-thajsko-českým jazykem celého těla.

„Pásy jsou fakt jenom u sedadla řidiče,“ přiznal nakonec Jonáš Marianě. „Ale pán slíbil, že pojede pomalu a opatrně.“

„Jinak mu totiž nezaplatíme,“ oznámila vážně Beta.

„Nelíbí se mi to,“ hlesla Mariana. „Ale nechci vám to zkazit. A taky… jsem kousek od opravdický džungle, do který jsem se strašně těšila… tak…“

„Tak jedeš?“ nastavil jí Jonáš dlaň.

„Jedu,“ plácla ho odhodlaně. „Ale radši snad nahoře na korbě. Tam si můžu namlouvat, že sedím třeba v tramvaji.“

„Když myslíš,“ pokrčila Beta rameny a spolu s Alfou se nasoukaly na sedadlo mezi řidiče a paní Fialovou.

„Můžeme! Go!“ zabubnoval Hardy rukou na střechu kabiny, načež řidič nastartoval a auto se dalo do pohybu.

Memú

Cesta zpočátku vedla slušnou asfaltkou, která se ale po pár kilometrech proměnila v silničku plnou chatrných záplat, jež tu a tam vzaly zasvé prudkými tropickými lijáky. Několikrát minuli dopravní značku upozorňující řidiče na výskyt slonů.

V poslední fázi přibližně dvouhodinové cesty je čekala už jen rozblácená polní cesta, která místy připomínala hutnou kalnou řeku. Auto se obtížným terénem šinulo šnečí rychlostí vzhůru do kopců.

Pan Fiala a pan Klein divže se nesázeli, kdy auto v bahně uvízne a budou muset seskočit a tlačit. Jonáš s Hardym při té představě trnuli, ale Marianě to vyhovovalo. Díky zpomalené jízdě mohla konečně vydechnout a otevřít oči.

Krajina kolem byla plná horských pásem hustě porostlých svěží vegetací. Všechno se lesklo nedávným deštěm a z dálky zaznívalo houkání jakýchsi tvorů.

„Gibboni,“ poznamenal Jonáš.

„Jak to víš?“

Vtom se auto naklonilo a Hardy vykřikl: „Pozor! Držte se!“

Všichni se pevně chytili okrajů korby, aby zmírnili náraz na postranici, jak se auto prudce zhouplo. Všichni, až na Tima. Už chvíli stál uprostřed plošiny široce rozkročený a s dalekohledem na očích zvědavě propátrával okolí. Trhnutí auta ho zastihlo nepřipraveného, takže to s ním prudce smýklo do strany, až upadl.

„Dobrý? Dobrý, Time? Držím tě. Není ti nic? Mluv! Můžeš mluvit?“ křičela Mariana.

„Nemůžu,“ sípal.

„Proč? Co se ti stalo?“

„Držíš mě pod krkem,“ zachraplal a vyděšená Mariana ho konečně pustila.

Pan Fiala zprvu vypadal pobledle, ale teď se rozesmál.

„To není k smíchu,“ utrhla se na něj Mariana. „Mohl… mohl vypadnout… pod kola…“

„Klid. Nic se neděje,“ vložil se do hrozící roztržky pan Klein. „Prostě se pořád držte. I ty, Time. Jasný?“

Mariana se schoulila na dno korby. Jednou rukou se přidržovala madla sedátka, druhou si nervózně třela pravou nohu. Hardy s Jonášem na sebe mlčky pohlédli. Hardy zavrtěl hlavou a Jonáš pokrčil rameny. Oba usoudili, že bude lepší situaci nijak nekomentovat.

Konečně auto zastavilo na kraji malého údolí. Pasažéři opatrně seskočili vedle vyjetých kolejí rozbahněné cesty. Taky Alfa, Beta a paní Fialová vystoupily a protáhly si ztuhlé nohy. Vtom se docela blízko ozvalo ryčné troubení.

„Memú,“ rozesmál se řidič.

„Memú?“ opakovala Beta nechápavě.

„Čáng,“ řekl a rukama naznačil sloní chobot.

To už se rozhrnulo křoví a k autu vykročil thajský chlapec. Byl jen o trochu větší než Tim a široce se usmíval.

„Hallo! I’m Mot.“

Pan Fiala udělal krok vpřed a chystal se malému Thajci přátelsky potřást rukou.

„Tati,“ zarazil ho Tim, „říkal jsem ti přece, jak se má zdravit.“

Pan Fiala se rozpačitě zastavil, ale paní Fialová vyprskla smíchy. Pak se však ovládla, pokročila k chlapci, sepnula dlaně a sklonila hlavu.

„Savat dý,“ řekl kluk s úsměvem a taky sepnul při úklonu ruce.

Ostatní je postupně začali napodobovat v různých zkomoleninách, takže poslední Hardy už zamumlal sou uot dej, což přihlížejícího řidiče kdovíproč rozesmálo, protože cestou žádnou velkou znalost angličtiny neprojevoval.

Vítací ceremoniál však znovu přerušil Memú. Vlastně přerušila, protože Mot jim vysvětlil, že Memú je slonice. A navíc vůdkyně zdejšího stáda.

Mot pak s řidičem domluvil, kde skupinu druhý den vyzvedne. Řidič se rozloučil a za okamžik už slyšeli túrování motoru, jak se snažil auto vyprostit z bahnitého terénu. Asi se mu to podařilo, protože zvuky se pozvolna vzdalovaly.

„Tak. A teď tady musíme do zítřka přežít, děj se co děj,“ poznamenala paní Fialová s mírnou obavou v hlase. Pak pohodila hlavou. „No co? To zvládneme, že jo?“ rozhlédla se po ostatních. „Nevím jak vy, ale já už jsem jako malá hltala knihu Pouští a pralesem. Tak si ten prales konečně ohmatám vlastníma rukama. Tohle je sice asijská džungle, a ne africká jako v knize, ale každopádně se těším, co uvidíme.“

Nahodili si na záda batohy a úzkou pěšinou následovali Mota k malé osadě sousedící se sloním útulkem.

Alfa s Betou se hned rozběhly ke slůňatům. Nejmenším chobotnáčům na hlavě rostly legrační černé chlupy. Zvědavě holkám očichávali batohy, protože v nich cítili vůni banánů předem zakoupených pro tuhle příležitost. Alfa, Beta i Mariana, která u slůňat konečně pookřála, vždycky počkaly, až si zavalití mlsouni sami vezmou banán chobotem a labužnicky si ho nacpou do tlamičky, aniž by se zdržovali loupáním.

Do velké Memú padaly rovnou celé trsy banánů jako do hlubinného dolu. Na krmení dospělých slonů dohlížel mladík asi tak ve věku Jonáše nebo Hardyho, jen byl o hlavu menší. Mot ho představil jako svého bratra a řekl, že se jmenuje Takatén.

„Takatén?“ opakovala Beta.

„Yes, it is my nickname,“ vysvětlil chlapec. „Takatén means the grasshopper.“

„Really? Jmenuješ se Luční koník?“ pobavilo to Alfu. „And what does your name mean?“ obrátila se na Mota.

„Ant. My nickname is Ant.“

„Mravenec!“ vyjekla Beta.

Chlapci jim poté vysvětlili, že všichni Thajci používají přezdívky. Pravé jméno je důležité pouze pro úřady a často ani dobří kamarádi jeden o druhém nevědí, jak se oficiálně jmenují.

„Legrační je, že o největší zvířata se tady starají Luční koník a Mravenec,“ poznamenal pan Klein pobaveně.

Největší zvíře, slonice Memú, pokývala chobotem, jako by mu rozuměla, a vydala hlasitý ryk nesoucí se pralesem na všechny strany.

„Zvuk připomínající troubení do útoku,“ poznamenal Hardy. „Asi už chce, abychom začali nasedat.“

„To na ně polezeme po žebříku?“ strachovala se Beta.

„Tebe možná Memú vyzvedne chobotem,“ dobíral si sestru Hardy.

„Proč ne? Mě by na rozdíl od tebe unesla!“

„A máš to,“ poznamenal Jonáš. „Jo, kdo si naběhne…“

To už Takatén, Mot a další dva mladíci vedli skupinu k vyvýšené dřevěné plošině, odkud bylo možné na slony pohodlně nasednout.

„Pane jo, to je výška!“ vyjekla Alfa, když se vyšplhala do sedátka upevněného na hřbetu poklidně stojící slonice Memú.

Beta zaujala místo vedle Alfy.

„Náhodou je to tu dobrý,“ pochvalovala si. „Hlavně se mi líbí, že za mnou nahoru nemůžou žádný hmyzácký potvory.“

„Jako třeba divoký včely, létající žáby nebo stromový had bojga. Ten ti může z fleku přistát přímo za krkem,“ pochechtával se Jonáš.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ve spárech džungle.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.